Справа № 161/21212/19 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/512/21  Категорія: 39 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
12 травня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І., 
секретар Концевич Я.О.
з участю: представника позивача Мельник В. М.,
відповідача  ОСОБА_1 ,
представника відповідача Федоша С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2021 року,- 
встановив:
У грудні 2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Покликався на те, що відповідно до укладеного договору відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 334 417 грн на термін до 05.10.2015 та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановленому договором.
В забезпечення ви конання зобов`язань було укладено договір поруки з ОСОБА_2 , відповідно до умов якого остання зобов`язалась відповідати за невиконання позичальником обов`язків за кредитним договором.
Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 22.10.2019 виникла заборгованість в сумі 783631 грн 62 коп, з яких – 218656 грн 76 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 106 324 грн 16 коп. - заборгованість за відсотками, 420382 грн 53 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 1000 грн – штраф ( фіксована частина), 37268 грн 17 коп. – штраф ( процентна складова).
Просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача кредитну заборгованість в розмірі –783631 грн 62 коп та понесені судові витрати по справі.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2021 року позов задоволено частково.
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно в користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 5/кс від 06 жовтня 2010 року в розмірі 379 367 гривень 88 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь АТ КБ «ПриватБанк» 5690 гривень 34 копійки судового збору, по 2845 гривень 17 копійок з кожного.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач  ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що виконання зобов`язань за договором було забезпечено заставою транспортних засобів. Всі транспортні засоби були передані застоводержателю в рахунок погашення заборгованості. Вважає, що АТ КБ «Приватбанк» скористалось своїм правом заставодержателя.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач АТ КБ «ПриватБанк» зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення представника учасника справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 06 жовтня 2010 року укладено кредитний договір №5/кс, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 334 417 грн на термін до 05 жовтня 2015 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановленому договором
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 06 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №5/кс, згідно з яким остання зобов`язалася відповідати перед позивачем за невиконання ОСОБА_1 всіх його зобов`язань перед банком в повному обсязі, що виникли за кредитним договором №5/кс від 06.10.2010.
22 березня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 уклали Додаткову угоду до договору поруки №5/кс, згідно з умови якої договір поруки виклали в новій редакції.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем розміру заборгованості за кредитним договором , що виникла унаслідок невиконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 , тому, застосувавши строк позовної давності, стягнув з відповідачів - як з основного боржника та поручителя, заборгованість за тілом кредиту, процентах, пені. 
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки він зроблений без повного з`ясування усіх обставин справи.
Згідно з абзацом 2 пункту А2 кредитного договору № 5/кс від 06.10.2010 кредит надається на споживчі цілі
Відповідно до підпункту 2 пункту А5 кредитного договору № 5/кс від 06.10.2010 зобов`язання за кредитним договором забезпечується договором застави транспортних засобів.
Відповідач повідомив, що він втратив договір застави. На вимогу суду банком договір застави транспортних засобів не надано.
Згідно з витягом з Державного реєстру  обтяжень рухомого майна від 11.02.2020 , на підставі договору застави від 06.10.2010 року № 5/кс, зареєстровано обтяження транспортних засобів  боржника  ОСОБА_1  з метою забезпечення зобов`язання у розмірі 334417  грн., а саме:  Мерседес Бенц 413 CDI , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ,  Автомобіль Мерседес Бенц 313 CDI державний реєстраційний номер НОМЕР_2 Автомобіль Мерседес Бенц 313 CDI державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 45).
У відзиві на позовну заяву, письмових поясненнях, а також в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 повідомиляв суду, що автомобіль Мерседес Бенц 413 CDI , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 він передав банку в рахунок погашення боргу, яким у подальшому продано ОСОБА_3 , що мешкав в селі Дубище Рожищенського району Волинської області.
Автомобіль Мерседес Бенц 313 CDI державний реєстраційний номер НОМЕР_2 передано Банку у 2015 році, як заставодержателю, і цей автомобіль знаходиться на стоянці банку, на підтвердження чого відповідачем додано фотографії.
Автомобіль ХАЗ3250 державний реєстраційний номер НОМЕР_3 передано банку у 2011 році, як заставодержателю, в рахунок погашення заборгованості, і цей автомобіль продано банком ОСОБА_4 у місто Шахтерськ Донецької області.
В суді апеляційної інстанції відповідач пояснив, що ОСОБА_4 не здійснив повного перерахування коштів за придбаний автомобіль.
З виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається, що 05.11.2010, 05.01.2011,04.02.2011, 09.03.2011, 05.04.2011 на рахунок боржника надійшло по 4000 тисячі гривень, всього 20000 грн., платником зазначений ОСОБА_3 (а.с. 75-76).
Згідно з випискою по рахунку боржника, 25.11.2011 на рахунок боржника ОСОБА_1 надійшли кошти у розмірі 5200 грн., платником зазначений ОСОБА_4 (місто Шахтерськ)(а.с. 77).
Доказів того, що відповідач ОСОБА_1 уповноважував указаних осіб погашати за нього кредитну заборгованість, банком не подано.
Ухвалою апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, з метою повного та всебічного з`ясування обставин справи, на підставі ч.5 ст.12 ЦПК України, задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів про відчуження банком автомобілів та правомірності утримання автомобіля на стоянці банку.
У письмових поясненнях від 05.05.2021 позивач АТ КБ «ПриватБанк» позивач повідомив суду, що не має змоги віднайти копій документів, які б підтвердили б відчуження банком автомобілів.
Також повідомив суду, що на підставі доданих відповідачем фотографій (надано для підтвердження вилучення транспортного засобу банком та утримання його на стоянці банку), неможливо ідентифікувати, чи саме ОСОБА_1 належить автомобіль, зображений на фото.
На запитання суду представник банку повідомила, що їй не відомо, чи зберігається на стоянці автомобіль ОСОБА_1 , чи є стоянка заставних автомобілів у банку, оскільки такими питаннями займаються інші працівники банку.
Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування по даній цивільній справі є не тільки права і обов`язки сторін, які передбачені умовами договору, але і наявність заборгованості у боржника – відповідача ОСОБА_1 , та поручителя ОСОБА_2 перед банком та розмір заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до положень частини І статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Усупереч вимог указаних норм процесуального закону, позивач АТ КБ «ПриватБанк» не подав договору застави, не спростував доводів відповідача про вилучення та відчуження банком автомобілів, обмежився письмовим поясненням про відсутність змоги віднайти такі документи, не подав доказів, за якою ціною уло відчужене заставне майно, вартість якого належить врахувати при розрахунку заборгованості за кредитним договором та чи у повному розмірі вартість заставних автомобілів, переданих банку, враховано при визначенні заборгованості.
На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем існування заборгованості за кредитним договором у відповідача ОСОБА_1 , а також розміру цієї заборгованості, тому не має підстав для стягнення заборгованості як з основного боржника відповідача ОСОБА_1 , так і з поручителя відповідача ОСОБА_2 , у зв`язку з чим у задоволенні позову належить відмовити з наведених підстав.
Крім того, щодо заявлених вимог до поручителя, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).
Зважаючи на викладене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).
Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука – це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).
У договорі поруки №5/кс, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , а також у Додатковій угоді до договору поруки від 22.03.2011, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, у пункті 11 договору поруки та пункті 4.1 додаткової угоди зазначено, що дія цього договору закінчується належним виконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Таким чином, умови договору поруки та додаткової угоди про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому в наведеному випадку підлягають застосуванню правила частини четвертої статті 559 ЦК України.
Передбачений пунктом 5.1 додаткової угоди строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу не є строк дії поруки, оскільки строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.
Зазначене вище узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18).
Відповідно до умов кредитного договору (Додатку №1) позичальник ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання з повернення суми кредиту з відповідними процентами до 05.10.2015, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами).
За умовами договору поруки №5/кс та додаткової угоди до нього, поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов`язань, так і при невиконанні позичальником зобов`язань в цілому.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Отже, оскільки договором кредиту передбачено, що чергові платежі позичальник повинен був здійснювати кожного місяця, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.
У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), відповідно до якого строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15, з огляду на положення частини четвертої статті 559 ЦК України під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.
Встановивши, що строком виконання основного зобов`язання є 05.10.2015, та урахувавши, що банк мав право протягом шести місяців від дати настання строку виконання основного зобов`язання звернутись у передбачений процесуальним законом спосіб з вимогами до поручителя про стягнення заборгованості до 05.04.2016, проте з таким позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернуся до суду лише 23 грудня 2019 року, апеляційний суд дійшов висновку про те, що порука ОСОБА_2 за договором поруки №5/кс від 06.10.2010 припинена внаслідок пропуску кредитором строку звернення з позовною заявою до поручителя, оскільки порука припинилась через шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Наведене є самостійною підставою для відмови у позові до поручителя 
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.
Виходячи із змісту апеляційної скарги, рішення суду в частині відмови у позовних вимогах про стягнені штрафів (фіксована частина та відсоток від суми заборгованості) не оскаржувалось
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено 8535,51 грн.(а.с. 221, 229).
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені відповідачем ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 8535,51 грн.
Керуючись статтями, 367, 369, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384,389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2021 року в даній справі скасувати та постановити нове судове рішення.
Відмовити в позові Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнути із Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 8535,51 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді