ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3573/21 Справа № 215/4649/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дудіков А. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 215/4649/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді -       Зубакової В.П.,
суддів -                           Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2020 року, яке ухвалене суддею Дудіковим А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 грудня 2020 року,-
ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" (надалі – ПАТ «Кривбасзалізрудком») про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на отримання ним виробничої травми, що потягла за собою втрату професійної працездатності. 
Висновком МСЕК у 2020 році йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 65 % за трудовим каліцтвом з 03 серпня 2020 року по 01 серпня 2021 року, з наступним переоглядом 01 липня 2021 року та визнано особою з інвалідністю другої групи.
Просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 300 000,00 грн., без утримання податку з доходу фізичних осіб.
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь  ОСОБА_1  в рахунок відшкодування моральної шкоди 180 000,00 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 гривень.
Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судовий збір у розмірі 1800 грн.
В решті позову – відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що суд першої інстанції відмовив в задоволенні клопотання про розгляд справи у спрощеному провадженні з викликом учасників справи та розглянув без участі сторін, що свідчить про порушення судом основного з принципів судочинства – змагальності сторін.
Також, відповідач зазначає, що судом стягнуто моральну шкоду в завищеному розмірі, без врахування засад розумності, виваженості й справедливості та судовій практиці з розгляду аналогічних справ.
Зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що на момент виникнення спірних правовідносин обов`язок щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди покладено на МСЕК, факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами. 
Також вказує, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі – Закон № 466) внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).
Зокрема, чинним податковим законодавством передбачено, що у разі, якщо сума моральної шкоди, яка визначена рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, (на 2020 рік - 18 892 грн.), сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення. 
На думку відповідача, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн., не є співмірними з зі складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг. Позивач не довів розмір витрат на професійну правничу допомогу.
Вказує на те, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою відмови у їх задоволені, посилаючись на правову позицію Верховного Суду у Постановах від 09.06.2020 року у справі №466/9758/16-ц, від 15.04.2020 року у справі № 199/3939/18. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Радченка О.М., який заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Від представника відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком»  – адвоката Ніколенко К.В. до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, в зв`язку із зайнятістю представника ПАТ «Кривбасзалізрудком»  – адвоката Ніколенко К.В. в іншому судовому засіданні, здійснити заміну представника ПАТ «Кривбасзалізрудком»  не має можливості, оскільки всі інші представники зайняті в інших судових засіданнях, яке колегією суддів залишено без задоволення з наступних підстав.
Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. 
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
 В той же час колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Цивільного процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Колегія суддів наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України).
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Із заяви представника відповідача – адвоката Ніколенко К.В. вбачається, що причиною її неявки до апеляційного суду є надання переваги участі у розгляді інших справ.
Виходячи з  норм   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 12.04.2010 року працює підземним електрослюсарем (слюсар) черговим та з ремонту устаткування на шахті «Гвардійська» ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком» (а.с. 6-7).
01.04.2020 року з ОСОБА_1 під час виконання ним трудових обов`язків підземного електрослюсаря (слюсар) чергового та з ремонту устаткування шахти «Гвардійська» ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав виробничу травму: відкритий уламковий перелом с/3 лівої великогомілкової кістки на в/3 лівої малогомілкової кістки зі зміщенням уламків. Венозна кровотеча. Забій м`яких тканин волосяної частини голови. Виражений больовий синдром (а.с. 8-17).
За вказаним фактом було складено Акт спеціального розслідування нещасного випадку від 17.07.2020 року, що стався 01 квітня 2020 року о 13 год. 00 хв. на дільниці № 16 шахти «Гвардійська» ПАТ «Кривбасзалізрудком» в надшахтній будівлі ствола шахти «Гвардійська-2», відмітки +18м. +24м. з електрослюсарем (слюсар) черговим та з ремонту устаткування ОСОБА_1 . 
Відповідно до вищевказаного Акту, основною причиною настання групового нещасного випадку, що стався 01 квітня 2020 року з електрослюсарями (слюсарями) черговими та з ремонту устаткування дільниці № 16 шахти «Гвардійська» ПАТ «Кривбасзалізрудком» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є руйнація грушоподібного затискача головних канатів, який було встановлено у противаговому відділенні на головному канаті № 2 клітьової підіймальної установки ствола ш. «Гвардійська-2». На теперішній час відсутній нормативно - правовий документ, який би регламентував термін експлуатації даних затискачів, кількість використань, періодичність перевірки їх стану, єдиним методом контролю стану грушоподібного затискача є його візуальний огляд. Ймовірною причиною руйнації затискача, що було встановлено на головному канаті № 2 є наявність дефектів, які могли виникнути як внаслідок попередніх використань затискача, так і під час його виготовлення. Руйнації грушоподібного затискача, що було встановлено у противаговому відділенні на головному катані № 2 кільового підйому ствола ш. «Гвардійська-2» його частини впали у ствол ш. «Гвардійська-2» та потрапили у зумпфову частину даного ствола. 
Основна причина: технічна – інші причини, а саме: наявність дефектів грушоподібного затискача, що не були виявлені до їх використання. Порушено: ст. 13 Закону України «Про охорону праці» № 2694-XII; п. 2-1 «Проекта организации работ по замене коушей клети КПУ ш. «Гвардейская -2»» затвердженого головним інженером ш. «Гвардійська» 27.03.2020; п.п. 2.15, 2.21 та 2.22 Посадової інструкції механіка дільниці спуску-підйому ш.«Гвардійська» ПАТ «Кривбасзалізрудком», введеною в дію наказом по ПАТ «Кривбасзалізрудком» від 02.11.2015 № 2408, п. 16.10 додатку Д до «Настанови по системі управління охороною праці» ПАТ «Кривбасзалізрудком», введеною в дію наказом Голови Правління ПАТ «Кривбасзалізрудком» № 465 від 17.04.2012 та п. 2.1.1 Посадової інструкції головного механіка ПАТ «Кривбасзалізрудком», введеною в дію наказом по ПАТ «Кривбасзалізрудком» від 04.04.2013 № 430.
Шкідливий або небезпечний фактор: конструкції, що руйнуються.
У пункті 8 Акта спеціального розслідування нещасного випадку від 17.07.2020 року зазначено, що посадовими особами підприємства, які допустили невиконання посадових обов`язків, що призвело до нещасного випадку на виробництві, є: ОСОБА_3 - механік дільниці № 16 ш. «Гвардійська» ПАТ «Кривбасзалізрудком», який не здійснив належний контроль за станом грушоподібного затискача, до його навішування 31.03.2020 на головний канат № 2 клітьової підіймальної установки ствола ш. «Гвардійська-2», а також допустив початок робіт з заміни коушів клітьової підіймальної установки ствола ш. «Гвардійська-2» без огляду стану монтажних балок, встановлених на відмітці + 36 м. над противовісним відділенням клітьової підіймальної установки ствола ш. «Гвардійська-2», а саме стану металоконструкцій, що з`єднували дані балки (металевий профіль куток 50x50 мм), та мали наскрізну корозію та товщину стінки близько 1 мм, чим порушив вимоги ст. 13 Закону України «Про охорону праці», п 2.1 «Проекта организации работ по замене коушей клети КПУ ш «Гвардейская-2», затвердженого головним інженером ш. «Гвардійська» 27.03.2020; п.п. 2.15, 2.21 та 2.22 Посадової інструкції механіка дільниці спуск-підйому ш. Гвардійська ПАТ «Кривбасзалізрудком», введеною в дію наказом по ПАТ «Кривбасзалізрудком» від 02.11.2015 № 2408, п 17.9 додатку Д до «Настанови по системі управління охороною праці» ПАТ «Кривбасзалізрудком», введеною в дію наказом Голови Правління ПАТ «Кривбасзалізрудком» № 465 від 17.04.2012. ОСОБА_4 - головний механік ПАТ «Кривбасзалізрудком», який не здійснив належний контроль за роботою підлеглого персоналу, чим порушив вимоги п 16.10 додатку Д до «Настанови по системі управління охороною праці» ПАТ «Кривбасзалізрудком» введеною в дію наказом Голови Правління ПАТ «Кривбасзалізрудком» № 465 від 17.04.2012 та п. 2.1.1 Посадової інструкції головного механіка ПАТ «Кривбасзалізрудком», введеною в дію наказом по ПАТ «Кривбасзалізрудком» від 04.04.2013 № 430 (а.с. 8-17).
Висновком МСЕК у 2020 році йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 65 % за трудовим каліцтвом з 03 серпня 2020 року по 01 серпня 2021 року, з наступним переоглядом 01 липня 2021 року та визнано особою з інвалідністю другої групи.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманою ним виробничої травми.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
ЗгідноАкту спеціального розслідування нещасного випадку від 17.07.2020 року основна причина: технічна – інші причини, а саме: наявність дефектів грушоподібного затискача, що не були виявлені до їх використання. Супутні6 технічна-незадовільний технічний стан засобів виробництва. Шкідливий або небезпечний фактор: конструкції, що руйнуються (а.с.14-зворот).
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що отримання ним виробничої травми, яка завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПАТ «Кривбасзалізрудком», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в даному випадку тільки на органи МСЕК покладений обов`язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки, висновок МСЕК є одним із доказів, а не єдиним доказом, який розглядається в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого.
Матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення позивачу в результаті ушкодження здоров`я, моральної шкоди й без висновку МСЕК.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції відмовив в задоволенні клопотання про розгляд справи у спрощеному провадженні з викликом учасників справи та розглянув без участі сторін, що свідчить про порушення судом основного з принципів судочинства – змагальності сторін, спростовуються матеріалами справи, оскільки справа у суді першої інстанції розглянута у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, більш того за участі представника відповідача.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутого з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманої виробничої травми, відсоток втрати позивачем професійної працездатності - 65 %, та визнання позивача особою з інвалідністю другої групи, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та можливість такого відновлення.
В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи відповідача, щодо необґрунтованого розміру відшкодування моральної шкоди. 
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі – Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.
Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» про те, щовитрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн., стягнуті судом першої інстанції з відповідача на користь позивача не є співмірними з зі складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, також про те, що позивач не довів розмір витрат на професійну правничу допомогу, крім того, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою відмови у їх задоволені, посилаючись на правову позицію Верховного Суду у Постановах від 09.06.2020 року у справі №466/9758/16-ц, від 15.04.2020 року у справі № 199/3939/18, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства  є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом,  а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може,   за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, професійну правничу допомогу позивачу ОСОБА_1 надавав адвокат Радченко О.М. на підставі Договору про надання правничої допомоги від 07 серпня 2020 року.
Згідно із Договором про надання правничої допомоги від 07 серпня 2020 року, сторонами складено Акт наданих робіт від 07.08.2020 року, відповідно до якого гонорар адвоката становить 5000,00 грн., які повністю сплачені клієнтом, на підтвердження чого надано оригінал відповідної квитанції (а.с. 26-29).
З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. є обґрунтованими та стягнення з відповідача на користь позивача витрат, у розмірі 4000,00 грн. відповідають складності справи та виконанню робіт.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України,   оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» – залишити без задоволення.
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 12 травня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: