ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

09 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/2660/20	
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Єщенка О.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року, ухвалене у письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження в м. Миколаєві, по справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕРІДАН-КОМЕРЦ"  до Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної державної адміністрації, третя особа - Міністерство культури та інформаційної політики України про визнання протиправним та скасування наказу, -
ВСТАНОВИЛА:
В липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправним та скасувати Наказ Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної державної адміністрації від 22.12.2016 року № 219 “Про внесення змін до Переліку об`єктів культурної спадщини” в частині затвердження пункту 5 Додатку 3 до наказу Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної державної адміністрації, а саме: включення до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини по м. Миколаєву житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказ Управління культури, національностей і релігій Миколаївської облдержадміністрації від 22.12.2016 року № 219 прийнято в порушення Закону України “Про охорону культурної спадщини” від 08.06.2000 року №1805-ІІІ, Порядку обліку об`єктів культурної спадщини, затвердженого наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 року № 158, а тому наказ є таким, що підлягає скасуванню. Крім того, Товариство зазначає про недотримання відповідачем процедури по виявленню об`єктів культурної спадщини та внесення цих об`єктів до Єдиного реєстру об`єктів культурної спадщини України, що є підставою для скасування наказу Управління культури, національностей і релігій Миколаївської облдержадміністрації від 22.12.2016 року № 219. Позивач загострює увагу суду на тому, що об`єкт нерухомості на час придбанням ним у 2015 році будинку не був віднесений до об`єктів культурної спадщини та позивача, як власника об`єкту нерухомості, відносно якого ніби то є висновки комісії по виявленню об`єктів культурної спадщини, не ставили до відома про обстеження будинку. Позивач зазначає, що оскаржуваний Наказ порушує його право власності, а саме: Позивач не може реалізовувати своє право на проведення ремонтних робіт даху, що призводить до псуванню об`єкту нерухомості. Незаконне включення об`єкту нерухомості до об`єктів культурної спадщини та винесення відповідачем спірного Наказу покладає на позивача додатковий тягар утримування пам`ятки культурної спадщини, проведення додаткових узгоджень та додаткові матеріальні витрати. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з таким рішенням, Миколаївська обласна прокуратура надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Обгрунтовуючи необхідність здійснювати представництво в суді інтересів держави, прокурор зазначає, що орган, який наділений такими повноваженнями не здійснює або здійснює неналежним чином такий захист, а саме Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної державної адміністрації неналежно використовувало процесуальні права та повноваження, щодо обов`язку доводити правомірність своїх дій та рішень, а після постановлення рішення, яким, на думку прокурора, порушено інтереси держави, не має наміру його оскаржувати в апеляційному порядку. Доводами апеляційної скарги зазначено, що підставою для занесення щойно виявленого об`єкта культурної спадщини - житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 до Переліку, а відтак і видачі оскаржуваного наказу є протокол засідання консультативної ради, рішення якої є чинним і ніким не оскаржувалось. Відсутність доказів направлення позивачу повідомлення про занесення об`єкту культурної спадщини АДРЕСА_1 , до Переліку і набуття ним правового статусу щойно виявленого об`єкту культурної спадщини, як то передбачено п. 3.5 Порядку № 158, жодним чином не свідчить про порушення відповідачем порядку при прийняття оскаржуваного рішення чи безпідставність віднесення вказаного об`єкта нерухомого майна до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини. Не свідчить про протиправність оспорюваного наказу і відсутність свідоцтва про реєстрацію вказаного об`єкта культурної спадщини, як пам`ятки.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що будівля не відповідає критерію автентичності, оскільки у 1963-2012 р.р. була проведена реконструкція будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 із використанням нових матеріалів, крім того площа забудови та загальна площа літ. А-2 змінювалася за рахунок зносу частини будівлі, за рахунок проведеного внутрішнього перепланування та оздоблення, а тому пам`ятка не може вважатися такою, що значною мірою зберегла свою форму, матеріальну технічну структуру, та історичні нашарування. На підтвердження зазначеного Позивачем надано лист Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» Миколаївської міської ради від 06.11.2020 № 2498 та дані технічної інвентаризації.  З огляду на зазначене, представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до п.2 ч.6 ст. 262 КАС України   суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
У зв`язку з вищезазначеним клопотання апелянта про розгляд апеляційної скарги у відкритому судовому засіданні не підлягає задоволенню.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що Товариству з обмеженою відповідальністю “Ерідан-Комерц” на праві приватної власності належить нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлового об`єкту від 14.04.2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстраційним номером 52045548101 (а. с. 35-37).
Товариство звернулось до Управління архітектури Миколаївської міської ради з приводу консультації щодо переліку документів, які необхідно підготувати для проведення робіт по реконструкції покрівлі будинку. На консультації позивачу була повідомлена інформація про те, що належний йому будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебуває на державному обліку, як щойно виявлений об`єкт культурної спадщини.
09.01.2020 року керівник Товариства звернувся із запитом до Управління культури, національностей і релігій Миколаївської облдержадміністрації про надання інформації про приналежність будівлі до складу пам`ятників архітектури та повідомити реєстраційний номер в державному реєстрі пам`яток архітектури України.
Управління культури, національностей і релігій Миколаївської облдержадміністрації повідомило позивача листом від 23.01.2020 року №4/4 що нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 на підставі наказу Управління культури, національностей і релігій Миколаївської облдержадміністрації від 22.12.2016 року № 219 перебуває на державному обліку, як щойно виявлений об`єкт культурної спадщини (а. с. 44).
12.05.2020 року позивач звернувся до відповідача із запитом про надання копій документів, на підставі яких було прийнято спірний наказ.
Відповідач листом від 18.05.2020 року № Д-15-20ПІ надав відповідачеві копію Наказу Управління культури, національностей і релігій Миколаївської облдержадміністрації від 22.12.2016 року № 219 “Про внесення змін до Переліку об`єктів культурної спадщини” з переліком щойно виявлених об`єктів культурної спадщини (а.с. 44-46); облікову картку щойно виявленого об`єктів культурної спадщини будівлі за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 47-62); протокол № 4 засідання президії консультативної ради від 08.12.2016 року (а. с. 63-66).
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку, відповідачем була порушена обов`язкова процедура прийняття рішення про занесення об`єктів до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України "Про охорону культурної спадщини" від 08.06.2000 № 1805-ІІІ (далі – Закон № 1805-ІІІ в редакції від 24.02.2016 року).
Згідно ст. 1 вказаного Закону, охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 1805-ІІІ державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.
До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини.
Згідно п. 6 ч. 2 ст. 5 Закону № 1805-ІІІ до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини належить занесення об`єктів культурної спадщини місцевого значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесення змін до нього щодо пам`яток місцевого значення.
Відповідно до ст. 14 Закону № 1805-ІІІ, занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки:
а) пам`ятки національного значення - постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, протягом одного року з дня одержання подання; 
б) пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.
Об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу).
Переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.
Порядок обліку об`єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, видає власнику пам`ятки або уповноваженому ним органу свідоцтво про реєстрацію об`єкта культурної спадщини як пам`ятки.
На виконання покладених на відповідача Законом № 1805-ІІІ функцій, розроблений Порядок обліку об`єктів культурної спадщини, що затверджений наказом Міністерства культури України № 158 від 11.03.2013 року (далі по тексту – Порядок № 158, в редакції від 04.12.2015 року).
Спірні правовідносини між сторонами виникли у грудні 2016 року під час прийняття оскаржуваного Наказу № 219, а відтак, при вирішенні спору по суті слід застосовувати нормативно-правові акти в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до п. 1.1, 1.2, 1.3 Порядку № 158цей Порядок визначає процедуру обліку об`єктів культурної спадщини незалежно від їх видів та форм власності.
Облік об`єктів культурної спадщини - заходи, що здійснюють спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини), спрямовані на виявлення, наукове вивчення, класифікацію, державну реєстрацію об`єктів культурної спадщини.
Облік об`єктів культурної спадщини включає: виявлення, обстеження, дослідження, фотофіксацію об`єктів культурної спадщини, підготовку графічних матеріалів (у разі необхідності) та визначення предмета охорони культурної спадщини, складання переліків об`єктів культурної спадщини та облікової документації на ці об`єкти, підготовку подання Міністерству культури України та Кабінету Міністрів України для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр).
Згідно з п. 2.3 Порядку № 158 на виявлені об`єкти культурної спадщини складається облікова картка об`єкта культурної спадщини, коротка історична довідка,  акт технічного стану об`єкта (пам`ятки) культурної спадщини  за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.
Відповідно до п. 3.1 Порядку № 158 облікова картка об`єкта культурної спадщини, коротка історична довідка, акт технічного стану об`єкта (пам`ятки) культурної спадщини подаються за місцезнаходженням таких об`єктів на розгляд науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, консультативних рад органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та наукової (вченої) ради установи, організації, діяльність якої пов`язана з охороною культурної спадщини, які оцінюють відповідність кожного об`єкта критеріям, зазначеним у пунктах 10 і 11  Порядку визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1760.
Згідно з п. 3.2 Порядку № 158 за результатами оцінки виявлених об`єктів культурної спадщини оформлюється протокол, в якому зазначається, яким саме критеріям відповідає (не відповідає) кожен об`єкт культурної спадщини.
Протокол є підставою для занесення (незанесення) об`єкта культурної спадщини до  Переліку об`єктів культурної спадщини  (далі - Перелік), який ведеться за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку.
Відповідно до п. 3.3. Порядку № 158 орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій на підставі висновків, викладених в протоколі науково-методичної, консультативної або наукової (вченої) ради, приймають рішення про занесення (незанесення) об`єктів культурної спадщини до Переліку.
Згідно з п. 3.4, 3.5 Порядку № 158 перелік затверджується рішенням органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органами охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та у місячний строк після затвердження надсилається до Мінкультури України разом з протоколом науково-методичної, консультативної або наукової (вченої) ради та документами, передбаченими у  пункті 3.1  цього розділу.
Про занесення об`єкта культурної спадщини до Переліку і набуття ним правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у 30-денний строк рекомендованим листом з повідомленням про вручення направляють власнику цього об`єкта або уповноваженому ним органу (особі) письмове  повідомлення  за формою згідно з додатком 3 до цього Порядку, про що здійснюється відповідний запис в  журналі обліку видачі повідомлень про занесення об`єктів до Переліку об`єктів культурної спадщини  за формою згідно з додатком 4 до цього Порядку.
Судом першої інстанції встановлено, що підставою для прийняття відповідачем спірного Наказу № 219 став Протокол № 4 від 08.12.2016 року засідання президії консультаційної Ради. 
Протоколом № 4 президія консультаційної Ради по шостому питанню прийняла рішення, що “кожен з 56 запропонованих об`єктів визнано таким, що відповідає критеріям, як об`єкт культурної спадщини місцевого значення за видом “об`єкт архітектури” (а. с. 63-66). При цьому, відповідач не надав до суду перелік об`єктів (56), які ж саме об`єкти визнані об`єктами культурної спадщини місцевого значення.
Такий перелік об`єктів культурної спадщини відсутній і в оскаржуваному позивачем Наказі № 219.
На підтвердження своїх позицій сторонами не надано суду відповідного додатку до Наказу № 219 (переліку 56 об`єктів), які саме об`єкти Наказом № 219 включені до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини.
Однак сторонами не заперечується, що саме будинок АДРЕСА_3 включений до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини.
В Протоколі № 4 Президії консультаційної Ради відображено, що по третьому питанню президія прийняла рішення, яке стосується саме будинку за адресою: АДРЕСА_1 : “погодитись з принциповою можливістю улаштування мансардного поверху на щойно виявленому об`єкті культурної спадщини (залишається у відповідних переліках) за адресою: АДРЕСА_1 за умови доопрацювання ескізного проекту; рекомендувати проектантам доопрацювати загальний архітектурний образ мансардного поверху, враховуючи рекомендації членів президії, висловлених під час обговорення цього питання, та з метою збереження  цілісної архітектури щойно виявленого об`єкту культурної спадщини….”.
По шостому питанню Президія консультаційної Ради прийняла рішення, що “кожен з 56 запропонованих об`єктів визнано таким, що відповідає критеріям (автентичності та прив`язки до історичних подій нашого регіону), зазначеним у п. 8 Порядку визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України,  затвердженого Постановою КМУ від 27.12.2001 року № 1760 (в редакції постанови КМУ від 14.09.2016 року № 626), як об`єкти культурної спадщини місцевого значення за видом “об`єкти архітектури”.
Саме цей Перелік об`єктів у кількості 56 одиниць був винесений Президією консультаційної Ради на затвердження відповідачеві та саме ці об`єкти нерухомості Наказом № 219 від 22.12.2016 року внесені до Переліку об`єктів культурної спадщини, серед яких є будинок АДРЕСА_1 .
З моменту винесення Наказу № 219, 56 об`єктів нерухомості (в тому числі будинок АДРЕСА_1 ) набувають правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не надано до суду доказів, що у 30 денний термін з моменту прийняття оскаржуваного Наказу № 219 відповідачем на адресу позивача було направлено належним чином оформлене (рекомендованим листом з повідомленням про вручення), зафіксоване у журналі обліку видачі повідомлень, повідомлення про внесення об`єкту нерухомості, власником якого він є, до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини.  
Відповідачем з 2016 року по час звернення позивача з позовом до суду не видавалося свідоцтво про реєстрацію об`єкта культурної спадщини як пам`ятки, як це передбачено ч. 3 ст. 14 Закону України “Про охорону культурної спадщини”.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем порушений порядок винесення оскаржуваного наказу № 219 від 22.12.2016 року в частині внесення до Переліку об`єктів культурної спадщини будівлі АДРЕСА_1 , яка належить позивачеві  на праві приватної власні. 
При цьому, апелянтом у справі є прокурор, який звертається до апеляційного суду в інтересах держави.
Обгрунтовуючи в апеляційній скарзі, в чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх захисту апелянт зазначає, що орган, а саме - Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної державної адміністрації неналежно використовували процесуальні права та повноваження, щодо обов`язку доводити правомірність своїх дій та рішень, а після прийняття судом рішення не мають наміру його оскаржувати в апеляційному порядку.
Колегія суддів зазначає, що прокурор не може вважатись альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може захищати інтереси держави.
Щоб інтереси держави не залишались незахищеними, прокурор виконує субсідарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який відсутній або всупереч вимог закону не здійснює захисту чи робить це неналежно.
Колегія суддів вважає, що не оскарження рішення суду першої інстанції відповідачем не є достатнім обґрунтуванням неналежного виконання обов`язків органом владних повноважень.
Враховуючи практику ЄСПЛ, сторонами у судовому розгляді справи є позивач та відповідач, які мають рівні права. Підтримка прокуратурою одну із сторін може бути виправданою за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які не здатні захистити свої інтереси самостійно або якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей або вимагають захисту реальні державні інтереси.
В апеляційній скарзі апелянтом не наведено обґрунтованих доводів необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також не обґрунтовано підстави звернення до суду з апеляційною скаргою. Апелянтом не надано жодного доказу та доводу, що спростовують рішення суду першої інстанції. 
Таким чином, станом на момент прийняття оскаржуваного Наказу позивач, як власник спірних будівель, не повідомлявся про дослідження об`єкту нерухомості та занесення належних йому об`єктів нерухомості до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та про встановлення правового статусу щойно виявленого об`єкту культурної спадщини. Облікова документація на нежитлову будівлю складена не в повному обсязі, зокрема, відсутня довідка про її майнову цінність.
З огляду на зазначене, оскільки відповідачем була порушена обов`язкова процедура прийняття рішення про занесення об`єктів до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року  – залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                        О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                           О.В. Єщенко

          Суддя:                                                                                                           А.Г. Федусик