Справа № 352/1399/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/575/21 
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)
суддів:                Бойчука І.В., Девляшевського В.А.                
секретаря                Мельник О.В.
з участю                  ОСОБА_1 
                        ОСОБА_2 її представника адвоката Шургот О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про реальний поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про реальний поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тисменицького районного суду від 19 лютого 2021 року, ухвалене у складді судді Хоминець М. М.у м.Тисмениці,

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про реальний поділ майна подружжя.
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суз з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про реальний поділ майна подружжя.
Зустрічна позовна заява з урахуванням збільшених позовних вимог мотивована тим, що відповідачкою продано квартиру  АДРЕСА_1 . Вважав, що зазначена  квартира належала сторонам  на  праві спільної  сумісної власності  на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 січня 2012 року. Вказував, що ОСОБА_2   отримала від продажу квартири 16000 доларів, тому просив стягнути на його користь 8000 доларів США, що станом на 28.03.2017 р. становить 217228,37 грн та  визнати за ним право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, придбаних відповідачкою та прихованих від нього, і стягнути з відповідачки ринкову вартість цих будівельних матеріалів.
Ухвалою Тисменицького районного суду від 28 березня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про реальний поділ майна подружжя об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. 
17 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення зустрічного позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідачки – квартиру АДРЕСА_2 . Заява мотивована тим, що ціна зустрічного позову становить 224000 грн та значно перевищує дохід ОСОБА_2 , тому у разі задоволення позову існують ризики невиконання рішення.
Ухвалою Тисменицького районного суду від 19 лютого 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Не погоджуючись із ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали, з постановленням нової про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що є передчасною відмова в задоволенні позову шляхом накладання арешту на квартиру АДРЕСА_2 в силу існування заборони на відчуження вказаної квартири на підставі укладення іпотечного договору від 28 січня 2021 року, оскільки вказаний договір іпотеки може бути припиненим не залежно від його волі, що унеможливить виконання рішення у разі задоволення позову. 
06 квітня 2021 року представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що доводи апеляційної скарги про припинення іпотечного договору є передчасним, оскільки строк виконання зобов`язання, яким забезпечений іпотечний договір є 2041 рік. Вказана квартира не є предметом спору щодо поділу майна подружжя, оскільки не є спільним майном подружжя, так як придбана ОСОБА_4 після розірвання шлюбу. Крім того, накладення арешту на майно, що має наслідком заборону відчуження арештованого майна, порушує право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. 
У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнтии подану ним скаргу.
ОСОБА_2 заперечила доводи апеляційної скарги, вважає оскаржувану ухвалу суду обгрунованою та законною.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Постановляючи ухвалу про відмову у забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що квартира відповідачки ОСОБА_2 , на яку позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просить накласти арешт, як іпотечне майно вже знаходиться під забороною відчуження. Тому суд вважає необґрунтованим твердження позивача про те, що відповідачка може переоформити своє майно на інших осіб, що унеможливить виконання можливого рішення суду про задоволення зустрічного позову. 
Постановлена судом першої інстанції ухвала відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом,  у березні 2017 року   ОСОБА_1  звернувся в суд  із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2  про реальний поділ майна подружжя. Зокрема, просив стягнути на його користь 8000 доларів США, що станом на 28.03.2017 р. становить 217228,37 грн за  продану відповідачкою  квартиру АДРЕСА_1  та визнати за ним право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, придбаних відповідачкою та прихованих від нього, і стягнути з відповідачки ринкову вартість цих будівельних матеріалів.
Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
Пленум Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" N 9 від 22.12.2006 р. у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ N 9 від 22.12.2006 р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові N 6-605цс16 від 25.05.2016 р., винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Крім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Дані праві висновки містять в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року № 200/12227/17.
Встановлено, що 28.01.2021 р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Лисак Т.Б. на підставі посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 28.01.2021 р. за реєстровим номером 24, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 44,22 кв.м житловою площею 29,78 кв.м. та 28.01.2021 р. приватним нотаріусом Лисак Т.Б. внесено запис № 40307455 про іпотеку на підставі іпотечного договору від 28.10.2021 р. за реєстровим номером 27, укладеного між іпотекодавцем ОСОБА_2 та іпотекодержателем АТ КБ "ПРИВАТБАНК" для забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_2 за договором про іпотечний кредит від 28.01.2021 р. з АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та 28.01.2021 р. приватним нотаріусом Лисак Т.Б. на підставі іпотечного договору внесено запис про обтяження № 40302677, вид обтяження – заборона на нерухоме майно ОСОБА_2 
28 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання Ѕ частки від продажу квартири в АДРЕСА_1 у розмірі 8 000 дол США , що становить 217 228 грн. 
Враховуючи вищевикладене, постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд першої інстанції вірно врахував недоведеності існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову ОСОБА_1 та прийнято до уваги існування іпотечного договору від 28.10.2021 р. за реєстровим номером № 27 на квартиру АДРЕСА_2 .
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Ухвалу Тисменицького районного суду від 19 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 09 квітня 2021 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк                                                                                                І.В.Бойчук
                                                               В.А.Девляшевський