Постанова                                                
іменем України
01 червня 2021 року
м. Київ
справа № 754/4416/19
провадження № 51-6328км20

Верховний Суд колегією суддів Першої  судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
засудженого                                   ОСОБА_6 ,
захисника                                        ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 з доповненнями на вирок Деснянського районного суду м.Києва від 25 червня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018100030009011, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя               АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу статті 89 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КК),
 
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 1                  статті 115 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Деснянського районного суду м.Києва від 25 червня 2020 року  ОСОБА_6 засуджено за частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115 КК  до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу залишено попередню у виді тримання під вартою.
Строк покарання ОСОБА_6 визначено обчислювати з 7 березня 2019 року та зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 24 жовтня 2018 року по 20 грудня 2018 року.
Стягнуто на користь держави судові витрати за проведення експертиз та задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 .
Вирішено питання щодо  речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що                  він 23 жовтня 2018 року близько 23:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на зупинці громадського транспорту на просп. Маяковського, 26 у м. Києві, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків вступив у сварку із ОСОБА_8 , після чого у нього виник умисел на протиправне заподіяння смерті останньому. Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_6 , утримуючи в правій руці предмет, схожий на ніж, завдав ОСОБА_8 один удар у груди, заподіявши проникаюче колото-різане поранення грудної клітки, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, а також один удар клинком вказаного предмета в обличчя зліва, чим спричинив ОСОБА_8 відкриту травму обличчя, яка відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу. 
Проте ОСОБА_6 не довів злочину до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_8 каретою швидкої медичної допомоги було доставлено до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги та надано кваліфіковану медичну допомогу, що врятувало життя останнього.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року вирок Деснянського районного суду м.Києва від 25 червня 2020 року відносно                  ОСОБА_6 залишено без зміни. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати судові рішення та призначити судовий розгляд у суді першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Таку позицію засуджений обґрунтовує тим, що на нього було вчинено озброєний напад групи осіб і він вимушений був захищатись. Крім того, зазначає, що свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтверджують його показання в частині протиправних дій з боку потерпілого, а свідок ОСОБА_11 підтверджує, що на місці події було вилучено три ножі.
Також засуджений зазначає, що всупереч статті 290 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) стороні захисту не було відкрито у повному обсязі матеріалів кримінального провадження. При цьому вказує, що під час відкриття матеріалів кримінального провадження йому не відкривались речові докази, на які суд послався, обґрунтовуючи його винуватість, що свідчить про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. 
Крім того, засуджений вказує на незаконність ухвали апеляційного суду, вважає її належним чином невмотивованою та зазначає, що суд апеляційної інстанції формально підійшов до розгляду кримінального провадження, не надав відповідей на доводи апеляційних скарг сторони захисту та прийняв рішення з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
У доповненнях до касаційної скарги засуджений повторно вказує на порушення вимог статті 290 КПК, щодо відкриття стороні захисту матеріалів кримінального провадження, що, на його думку, позбавило сторону захисту належним чином відстоювати свої права  та підготувати правову позицію для їх захисту.
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та захисника, які підтримали касаційну скаргу, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, й перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви Суду.
Відповідно до статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.
Зі змісту касаційної скарги убачається, що засуджений не погоджуться з пред`явленим обвинуваченням, вважає, що він захищався від нападу групи осіб та перевищив межі необхідної оборони.
Однак такі доводи, наведені в касаційній скарзі, є безпідставними з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції з показань потерпілого було встановлено, що конфлікт між ОСОБА_12 та ОСОБА_13  виник  ще в тролейбусі під час словесної перепалки, а вже на зупинці ОСОБА_14 підійшов до ОСОБА_8 та завдав йому два удари ножем, а потім почав тікати. ОСОБА_15 його наздогнав, і між ними відбулась бійка. Такі показання потерпілого узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_16 , який їхав у тролейбусі разом з ОСОБА_13 та підтвердив події, на які вказав потерпілий. 
Крім того, судом було досліджено ряд доказів, а саме протокол огляду місця події від 23 жовтня 2018 року, відповідно до якого було вилучено предмети схожі на ножі, та змиви з рук ОСОБА_6 , при цьому судом було враховано відповідні експертизи з висновків яких убачається, що фрагмент клинка та частина клинка, яка знаходилась на руків`ї ножа, раніше складали одне ціле. 
Також при постановлені вироку судом першої інстанції було враховано висновок експерта №2034/Е від 23 листопада 2018 року - 17 грудня 2018 року, з якого убачається, що на момент звернення за медичною допомогою 23 жовтня 2018 року о 23:09, у ОСОБА_8 мала місце відкрита травма обличчя - колото-різана рана лівої привушно-виличної ділянки (з наявністю в рані уламку клинка ножа), від якої відходить рановий канал направлений зовні-досередини, зліва-направо та дещо зверху-вниз, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини, привушна слинна залоза, щічний відділ лицевого нерву з переломом стінок лівої верхньощелепної пазухи, явищами гемосинусу, розвитком посттравматичного невриту лицевого нерву зліва, що відноситься до ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу, а також проникаюче колото-різане поранення грудної клітки - рана на передній поверхні грудної клітки зліва по середнє-ключичній лінії в проекції 6 міжребер`я, від якої відходить рановий канал, (наявність крові в черевній порожнині), яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Характер та морфологічні властивості виявлених ушкоджень, свідчать про те, що вони утворились внаслідок двох травматичних дій гострим(ми) предметом(ми), якому притаманні колюче-ріжучі властивості (по типу клинка ножа), за давністю можуть відповідати вказаному терміну. 
Суд свої висновки зробив також на підставі протоколу слідчого експерименту від 3 січня 2019 року  за участю потерпілого відповідно до якого ОСОБА_15 детально розповів про їхню з ОСОБА_12 словесну перепалку у тролейбусі та детально на статисті показав завдання йому тілесних ушкоджень. Згідно з висновком експерта №042-144-2019 від 25 січня 2019 року по 21 лютого 2019 року вбачається, що характер та локалізація виявлених в ОСОБА_8 тілесних ушкоджень свідчить про те, що могли утворитись за умов та в спосіб, на які він вказує під час проведення слідчого експерименту.
Виходячи із сукупності всіх обставин кримінального провадження, показань засудженого, потерпілого, свідків, висновків експертиз, способу та знаряддя вчинення злочину, локалізації отриманих потерпілим тілесних ушкоджень суди дійшли обґрунтованого і єдиного правильного висновку про вчинення                ОСОБА_6 закінченого замаху на умисне вбивство, тобто протиправного заподіяння смерті іншій людині, яке він не довів до кінця з причин, які від нього не залежали і його дії правильно кваліфіковані за частиною 2 статті 15, частиною  1 статті  115 КК.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про кваліфікацію дій засудженого, оскільки в ході судового розгляду підтверджено наявність тілесних ушкоджень на тілі потерпілого,  що належать до тяжких тілесних ушкоджень і ушкоджень середньої тяжкості та є небезпечними у момент заподіяння,  а механізм та локалізація їх заподіяння  узгоджується з висновками експерта та іншими письмовими доказами, що підтверджує кваліфікацію його дій за вказаним обвинуваченням.
У касаційній  скарзі засуджений вказує, що під час вказаних подій на нього було вчинено напад потерпілим та ще групою осіб, при цьому він зазначає, що захищався та оцінює свої дії, як необхідна оборона.
Такі твердження останнього були перевірені судами попередніх інстанцій, про що було зроблено відповідні висновки, що позиція ОСОБА_17 про перевищення меж необхідної оборони не узгоджуються з наданими стороною обвинувачення доказами, оскільки бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися) за своїми ознаками не становить необхідної оборони, такі дії  набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частини 3 статті 36 КК).
Отже, для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж необхідно врахувати конкретні обставини кримінального провадження, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Тобто з встановлених у суді першої інстанції обставин не убачається, що в діях ОСОБА_6 має місце необхідна оборона, або, як він посилається у своїй касаційній скарзі про перевищення меж необхідної оборони.
Посилання засудженого на неправомірну відмову суду в допиті свідків  ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є неспроможними, оскільки під час судового засідання в суді першої інстанції від допиту вказаних свідків відмовився прокурор, при цьому матеріали кримінального провадження не містять клопотання сторони захисту про їх виклик у судове засідання.
Доводи засудженого про неповне викладення судом показань свідків                ОСОБА_18 та ОСОБА_11 також є неспроможними, оскільки у своїй показаннях свідок ОСОБА_18 описав події, які узгоджуються з показаннями потерпілого та письмовими доказами, а свідок ОСОБА_11 вказав, що слідчо-оперативною групою було вилучено ножі, про що зазначено у судовому рішенні.
Не заслуговують на увагу і доводи засудженого в частині порушення статті 290 КПК, оскільки судом було досліджено постанови слідчого, якими було вилучено речові докази, однак матеріали кримінального провадження не містять клопотання сторони захисту про дослідження речових доказів у судовому засіданні, при цьому у касаційній скарзі  ОСОБА_6 не зазначає, який вплив дослідження речових доказів мають на постановлене рішення.
Таким чином, під час перевірки судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_19 .
Суд апеляційної інстанції надав належні та вмотивовані відповіді на доводи, викладені в апеляційних скаргах захисника та засудженого, при цьому проаналізував усі досліджені судом докази та надав мотивовану відповідь на доводи захисника та засудженого в частині провокації злочину.
У своїх висновках суд зазначив, що   ОСОБА_14 посилаючись на необхідну оборону, а саме загрозу його життю з боку потерпілого, та свідка  ОСОБА_18 намагається уникнути кримінальної відповідальності за вчинене, а його позиція не підтверджена жодним доказом.
Колегія суддів погоджується з висновками попередніх інстанції, вважає, що позиція засудженого була належним чином перевірена та судами надано вмотивовану відповідь.
Також колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги засудженого про те, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог статті 404 КПК у зв`язку з відмовою в повторному дослідженні доказів, оскільки згідно з положеннями частини третьої цієї статті суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
 
Усі доводи щодо незаконності засудження, у тому числі щодо істотних порушень вимог КПК, недопустимості доказів, які аналогічні доводам апеляції захисника, належно перевірені апеляційним судом, на них надано вмотивовані відповіді.
Такі дії апеляційного суду повністю узгоджуються з вимогами статті 404 та 419 КПК.
Між тим засуджений у своїх скаргах не наводить таких обставин або умов, які  були би підставою для повторного дослідження доказів судом апеляційної інстанції, а тому доводи захисника про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції є необґрунтованими.
Суд апеляційної інстанції належним чином зважив на доводи апеляційної скарги захисника, які по суті є аналогічними доводам, зазначеним у касаційній скарзі засудженого, належним чином спростував їх та обґрунтовано залишив без задоволення апеляційну скаргу сторони захисту.
З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав, які би вказували на можливість скасувати судові рішення, оскільки вони є законними, вмотивованими та належним чином обґрунтованими.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які                           були би безумовною підставою для скасування судових рішень щодо                        ОСОБА_6 , не встановлено.
У зв`язку з цим касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436,  441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Деснянського районного суду м.Києва від 25 червня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу– без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                 ОСОБА_3