Постанова
Іменем України
 
14 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 128/3851/14-ц

провадження № 61-1405св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: Агрономічна сільська рада Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_3 ,
треті особи: Вінницька міська рада, Управління Держгеокадастру у Вінницькому районі Вінницької області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області 
від 10 травня 2016 року у складі судді Саєнко О. Б. та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року у складі колегії суддів: 
Якименко М. М., Зайцева А. Ю., Ковальчука О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2014 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, 
ОСОБА_3 , третя особа - Вінницька міська рада, про визнання незаконним та скасування рішення Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.
 
Позов мотивовано тим, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить будинковолодіння під АДРЕСА_1 .
 
Згідно рішення виконкому Вінницької міської ради від 26 червня 1975 року 
№ 409 та 29 травня 1989 року № 166 під вказаним будинковолодінням знаходилась земельна ділянка загальною площею 0,3480 га, яка включена територіально до складу земель Вінницької міської ради, що підтверджується викопіюванням з плану міста і листом Департаменту архітектури, містобудування та кадастру Вінницької міської ради від 13 лютого 2013 року.
 
Рішенням 38 сесії 5 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 29 жовтня 2010 року ОСОБА_3 було затверджено технічну документацію із землеустрою на право власності на земельну ділянку під будинковолодінням позивачів, на підставі чого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2000 га, яка перетинається із належною позивачам земельною ділянкою.
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з врахуванням уточнень просили визнати незаконним і визнати недійсним рішення 38 сесії 5 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району вінницької області від 29 жовтня 2010 року щодо затвердження технічної документації та видачі державного акта на право власності на земельну ділянку відповідачу ОСОБА_3 та визнати відповідно державний акт на право власності на земельну ділянку недійсним.
 
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 24 листопада 
2014 року до участі у справі, в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Управління Держземагенства у Вінницькому районі Вінницької області.
 
Справа розглядалась судами неодноразово.
 
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 10 травня 
2016 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачами того, що земельна ділянка, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , перетинається або частково перетинається  із належною  їм земельною ділянкою.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відхилено.
 
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10 травня 2016 року залишено без змін.
 
Погодившись із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд вказав на недоведеність позивачами порушень їх прав передачею у власність ОСОБА_3 земельної ділянки відповідно до рішення 38 сесії 5 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 29 жовтня 2010 року, а також факту накладення земельних ділянок сторін.
 
Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 5 вересня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Підставою скасування ухвали апеляційної інстанції стала відмова суду у задоволенні клопотання в призначенні судової експертизи по справі, а також те, що судом не були в повному обсязі досліджені всі обставини справи, якими позивачі обґрунтовували свої вимоги, в тому числі не було надано правової оцінки рішенню Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області щодо затвердження технічної документації та видачі державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 .
Повторний апеляційний перегляд справи
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.
 
Свою відмову у задоволенні позову апеляційний суд мотивував тим, що спірна земельна ділянка на час її передачі ОСОБА_3 , не перебувала ні у власності, ні у законному користуванні позивачів, а відтак право позивачів, внаслідок надання ОСОБА_3 земельної ділянки у власність не порушено.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У січні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга, у якій 
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просять скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10 травня 2016 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції у своїй постанові посилається на недопустимий доказ - висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 60/10-2018 від 16 жовтня 
2018 року, чим знівелював принцип законності судового процесу, оскільки заявники не отримували копії висновку вказаної експертизи.
 
Доводи інших учасників справи
 
04 квітня 2019 року представник Агрономічної сільської ради - Медведенко О. В. через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Вінницького районного суду Вінницької області.
 
12 лютого 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10 травня 2016 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 
2020 року.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи 
 
З оглянутих матеріалів інвентарної справи №386 технічного бюро при районному архітекторі Вінницького району Вінницької області за 1969 рік, копія якої знаходиться в справі, апеляційним судом встановлено, що рішенням № 445 виконкому Вінницької районної ради депутатів трудящих від 21 жовтня 
1969 року було затверджено рішення загальних зборів Вінницької державної с/г дослідної станції, про виділення ОСОБА_4 0,15 га землі в 
АДРЕСА_2 під забудову житлового будинку. 
 
Рішенням № 383 виконкому Вінницької районної ради депутатів трудящих 
від 11 листопада 1969 року вирішено погодитися з рішенням правлінь колгоспів, виконкомів сільських Рад про відведення земельних ділянок під будівництво індивідуальних житлових будинків та затвердити технічну документацію, де стосовно ОСОБА_4 була погоджена садиба розміром 0,15 га в с. Пирогово з тих же земель державної с/г станції з закінченням будівництва у 1971 році.
 
Розпорядження № 281 виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих від 28 серпня 1972 року назву АДРЕСА_2 , на якій ОСОБА_4 було надано дозвіл під забудову, було змінено на АДРЕСА_2 .
 
Відповідно до свідоцтва про право приватної власності на будівлі № НОМЕР_1 , виданого Вінницьким міським житловим правлінням 16 квітня 1973 року на підставі рішення виконкому Вінницької Ради депутатів трудящих № 869 
від 19 жовтня 1972 року та зареєстрованого в Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації 02 травня 1973 року за реєстровим 
№ 15581, власником цілого житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_2 під номером 130 був ОСОБА_4 
 
Рішенням № 409 виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих 
від 26 червня 1975 року за домоволодінням 
АДРЕСА_3 , власником якого був ОСОБА_4 , була зареєстрована присадибна земельна ділянка площею 1702 кв.м., а ще 2372 кв.м. залишено за ним у тимчасове користування.
 
Рішенням Вінницької міської ради депутатів трудящих № 237 від 09 квітня 
1977 року було проведено перенумерацію будинків, так домоволодінням АДРЕСА_3 отримало новий номер - 136, а рішенням Вінницької міської ради депутатів трудящих № 200 від 04 червня 1987 року була проведена нова перенумерація будинків, після чого належне ОСОБА_4 домоволодінням отримало новий номер - НОМЕР_2 .
 
Рішенням № 166 виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих 
від 29 травня 1989 року за домоволодінням 
АДРЕСА_1 , власником якого був ОСОБА_4 , закріплена у тимчасове користування земельна ділянка площею 307 кв.м.
 
З наведеного вбачається, що рішенням № 409 виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих від 26 червня 1975 року, рішенням № 166 виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих від 29 травня 1989 року 
ОСОБА_4 було виділено у тимчасове користування земельні ділянки загальним розміром 2679 (2372+307) кв.м.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
 
Після смерті ОСОБА_4 його син ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_5 успадкували по 1/2 частки домоволодіння АДРЕСА_1 .
 
Земельні ділянки, які були виділені ОСОБА_4 в тимчасове користування, відповідно спадкоємцями не успадковувались.
 
Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2272 від 30 вересня 2008 року затверджено зміну часток в будинковолодінні 
АДРЕСА_1 , за згодою власників, так ОСОБА_5 стала власником 19/25 частин, а ОСОБА_1 - 6/25 частин вказаного будинковолодіння.
 
Зі свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 27 листопада 2008 року установлено, що позивач ОСОБА_1 на праві приватної власності володіє 6/25 частками домоволодіння АДРЕСА_1 .
 
В свою чергу позивач ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності володіє 19/25 частками домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення третейського суду від 23 лютого 2009 року, яким було визнано за ним право власності на вказане майно відповідно до договору дарування 
ОСОБА_5 
 
30 травня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до Вінницької міської ради з заявою про безоплатну передачу в приватну власність земельної ділянки площею 
1000 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 .
 
З пояснювальної записки працівників Подільського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру вбачається, що згідно облікових даних за будинковолодіння АДРЕСА_1 рахувалась земельна ділянка площею 0,1 га, яку у своїй заяві від 30 травня 2012 року ОСОБА_2 й просив безоплатно передати йому у власність.
 
Рішенням Вінницької міської ради 22 сесії 6 скликання № 861 від 06 липня 
2012 року надано дозвіл ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право на земельну ділянку.
 
В додатку 2 до рішення Вінницької міської ради від 06 липня 2012 року було зобов`язано позивачів звільнити земельну ділянку площею 3565 кв.м. що знаходиться у користуванні (землі міської ради) із них 2371 кв.м. в межах охоронної зони ЛЕП.
 
Рішенням 26 сесії 6 скликання № 1043 Вінницької міської ради від 30 листопада 
2012 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_2 , 
ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 площею 1000 кв.м. та безоплатно передано вказану земельну ділянку у їх спільну сумісну власність, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд згідно з технічною документацією.
 
В подальшому вказаній земельній ділянці по АДРЕСА_1 , площею 
1000 кв.м., було присвоєно кадастровий номер 0510100000:02:091:0158 та згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності наразі за ОСОБА_2 рахується 59/100 вказаної земельної ділянки, а за ОСОБА_1 41/100 частини.
 
Рішенням 11 сесії 05 скликання Агрономічної сільської ради від 13 червня 
2007 року ОСОБА_3 надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,20 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель, не переданих у власність та не наданих у користування в масиві «Об`їздна» у с. Агрономічне.
 
Згідно з протоколом погодження (встановлення) та закріплення меж земельно ділянки від 26 жовтня 2010 року вказана вище земельна ділянка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, а в абрисі зовнішніх меж межує з: від А до Б - землі ОСОБА_6 , від Б 
до В - вул. Незалежна, від В до А - землі сільської ради. 
 
Рішенням 38 сесії 5 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 29 жовтня 2010 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,2 га.
 
22 листопада 2010 року Державним комітетом України по земельним ресурсам Вінницької філії державного підприємства «Вінницький регіональний центр Державного земельного кадастру» на підставі рішення Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області 38 сесії 5 скликання від 29 жовтня 2010 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий номер 0520680200:02:002:0460.
 
Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року у справі було призначено земельно-технічну експертизу.
 
Наполягаючи на задоволенні позову, позивачі, посилалися на висновок даної експертизи № 4342/17-21 від 10 вересня 2018 року, де вказано, що земельна ділянка ОСОБА_3 входить до складу земельної ділянки закріпленої за будинковолодінням АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 409 від 26 червня 1975 року та № 166 від 29 травня 1989 року, а також входить до складу земель м. Вінниці.
 
В свою чергу Агрономічна сільська рада в заперечення позовних вимог, надала суду інший висновок експерта за результатами проведеної земельно-технічної експертизи № 60/10-2018 від 16 жовтня 2018 року згідно з яким встановити чи знаходиться належна ОСОБА_3 земельна ділянка до складу земельної ділянки закріпленої за будинковолодінням АДРЕСА_1 , а також чи входить вказана земельна ділянка до складу земель м. Вінниці не є можливим.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
 
За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. 
 
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. 
 
При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
 
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. 
 
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. 
 
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 у справі № 912/1856/16, 
від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18 та від 28 травня 2020 року у справі № 910/7164/19.
 
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. 
 
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. 
 
Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. 
 
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. 
 
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
 
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
 
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказали на те, що відповідачка ОСОБА_3 отримала у власність земельну ділянку, що перебуває у їх користуванні та знаходиться під будинковолодінням по АДРЕСА_1 .
 
У статті 22 ЗК (в редакції, чинній на час прийняття рішення виконкому про виділення земельної ділянки) передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
 
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
 
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
 
Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що спірна земельна ділянка на час її передачі ОСОБА_3 , не перебувала ні у власності ні у законному користуванні позивачів, оскілки земельні ділянки, які були виділені ОСОБА_4 в тимчасове користування, до складу яких і входила спірна земельна ділянка, спадкоємцями не успадковувались, доказів того, що спірна земельна ділянка входила до складу земельної ділянки, яка була виділена ОСОБА_4 у власність позивачами не надано, як і не надано доказів встановлення землеупорядними організаціями меж спірної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання ОСОБА_4 документа, що посвідчує право на спірну земельну ділянку, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачами не доведено правові підстав для користування спірної земельною ділянкою.
 
Аргументи заявників про те, що апеляційної інстанції у своїй постанові посилається на недопустимий доказ - висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 60/10-2018 від 16 жовтня 
2018 року, чим знівелював принцип законності судового процесу є неприйнятними, оскільки в основу судового рішення суду апеляційної інстанції покладено висновки, зроблені на підставі оцінки всіх доказів у їх сукупності, а не окремого висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 60/10-2018 від 16 жовтня 2018 року.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
 
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. 
 
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Вінницького апеляційного суду 
від 11 грудня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков  	
 	В. С. Жданова  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун