КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 757/44879/19-ц                                                                 Головуючий у суді І інстанції Батрин О.В.
Провадження № 22-ц/824/4681/2021                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
23 червня 2021 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 4 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» Кашути Дмитра Євгеновича про захист прав споживача,
в с т а н о в и в:
 
У серні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є. про захист прав споживача, зобов`язання внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» та визнання кредитором відповідної черги згідно поданих заяв.
8 грудня 2020 року до суду надійшла заява позивача про забезпечення позову, в якій він просив накласти арешт на майно боржника - ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» в загальній сумі 244 555,59 грн та 31 462,70 дол. США до завершення слідчих дій у кримінальному провадженні № 52019000000000767 щодо незаконного привласнення його майна відповідачами, посилаючись на те, що невжиття вказаного заходу забезпечення позову значно утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду від 1 жовтня 2015 року у справі № 757/24765/15-ц, у зв`язку з чим його майнові права вважатимуться порушеними та буде завдано збитків.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 4 січня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виходячи зі змісту позовної заяви та заяви про забезпечення позову, відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, оскільки захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно не є співмірним із заявленими позивачем вимогами та відсутні докази утруднення чи неможливості виконання рішення суду у даній справі в майбутньому.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про забезпечення позову задовольнити.
Як на підставу своїх вимог заявник посилається на те, що він не винен в тому, що суд тривалий час розглядає справу, що в результаті призвело до збільшення розміру збитків від інфляції, упущеної вигоди та інших витрат пов`язаних із тривалим невиконанням рішення суду у справі № 757/24765/15-ц. Тому на підставі статей 22, 23, 625 ЦК України він подав клопотання про компенсацією збитків одночасно із заявою про забезпечення позову, оскільки компенсувати збитки та виконати рішення буде неможливо після остаточної реалізації майна боржника ФГВФО. Однак, внаслідок не розгляду клопотання про компенсацію збитків суд допустився невірного висновку щодо співмірності вимог заявника по заяві про забезпечення позову. Він також надав суду достатню кількість документальних доказів того, що всі можливі заходи передбачені законом були здійсненні для виконання судового рішення у справі № 757/24765/15-ц, але це рішення не виконується більше п`яти років. ФГВФО, порушуючи право позивача на внесення відомостей до реєстру акцептованих вимог, повністю унеможливлює виконання судового рішення за зобов`язаннями боржника. Заявник вважає, що суд розглянув заяву в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваної ухвали. Крім того, після остаточного розпродажу майна боржника, судове рішення, яке набрало законної сили, виконати буде неможливо, що в свою чергу порушує положення ЦПК України, Конституції України, Європейської конвенції прав людини.
Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,  перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. 
Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Згідно із частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вбачається з виділених матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є. про захист прав споживача, позивач просив суд: 1) визнати незаконним невнесення Орищака О.О. як кредитора до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива»; 2) зобов`язати солідарно Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашуту Д.Є. внести зміни до рішення від 22 липня 2019 року № 1852 про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» на підставі та з врахуванням рішення Печерського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року (справа № 757/24765/15-ц); 3) зобов`язати солідарно Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашуту Д.Є. визнати ОСОБА_1 кредитором ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» відповідної черги, згідно поданих заяв від 13 листопада 2015 року та 19 січня 2016 року на адреси відповідачів; 4) зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашута Д.Є. письмово повідомити ОСОБА_1 про акцептування його вимог.
Встановлено, що даний спір виник щодо визнання позивача кредитором банку, у зв`язку з невнесенням відповідачами ОСОБА_1 як кредитора до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року у справі № 757/24765/15-ц.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову,  ОСОБА_1 зазначав про те, що без арешту майна боржника, яким є ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», не можливо гарантувати відновлення його порушених прав та повернення йому майна, адже існує ризик безповоротної втрати грошових коштів стягувача у випадку якщо відповідач завершить ліквідацію боржника без виконання рішення суду про стягнення коштів, яке набрало законної сили, а Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є фігурантом кількох кримінальних проваджень щодо протиправного привласнення чужого майна. Неможливість виконання судового рішення протягом п`яти років та збільшення розміру збитків позивача від знецінення коштів і упущеної вигоди стали причиною порушення питання про вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно боржника - ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива».
Отже, виходячи зі змісту позовної заяви, характеру заявлених позовних вимог, предмету позову та обґрунтування заяви про забезпечення позову, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно банку, оскільки захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно не є співмірним із заявленими позивачем вимогами та відсутні докази утруднення чи неможливості виконання рішення суду саме у даній справі в майбутньому.
Так, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.
Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19).
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» до завершення слідчих дій у кримінальному провадженні щодо незаконного привласнення його майна відповідачами, суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що у даному випадку вид забезпечення позову, який просить застосувати заявник не відповідає позовним вимогам, оскільки відсутній зв`язок між цим заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог немайнового характерупро зобов`язання внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» та визнання позивача кредитором відповідної черги згідно поданих заявзважаючи на те, що він ніяким чином не спроможний забезпечити можливість фактичного виконання рішення у разі задоволення цього позову.Застосування такого заходу забезпечення позову, про який просить сторона позивача, ніяким чином не може запобігти утрудненню або невиконанню рішення суду про захист прав споживача.
Як свідчать матеріали справи, фактично  ОСОБА_1 заявив вимогу про накладення арешту на майно банку, який перебуває на стаді ліквідації, у зв`язку з тим, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тривалий час не виконується рішення Печерського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року у справі № 757/24765/15-ц про стягнення на його користь грошових коштів, внаслідок чого йому було завдано збитків від інфляції, упущеної вигоди, трьох процентів річних та інших витрат пов`язаних із невиконанням рішення суду. 
Проте, в межах даної справи позовних вимог про стягнення нарахованих інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, які входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, позивач не пред`являв і вони не приймалися судом до розгляду, а клопотання про компенсацією збитків та витрат на юридичну допомогу, яке було подане одночасно із заявою про забезпечення позову в порядку статті 183 ЦПК України, не є заявою про збільшення позовних вимог чи заявою по зміну предмета і підстав позову відповідно до вимог статті 49 ЦПК України.
Крім того, фактично своїми вимогами про забезпечення позову про захист прав споживача, зобов`язання внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів та визнання кредитором відповідної черги згідно поданих заяв позивач також намагається забезпечити виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року у справі № 757/24765/15-ц, що є законодавчо неспроможним. Позивач з відповідною заявою про забезпечення позову не звертався в межах розгляду вказаної справи про стягнення коштів, а у цій справі це є недоречним, оскільки запропонований захід забезпечення позову не відповідає змісту позовних вимог.
Суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, та оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що через протиправні діяння відповідачів майно (грошові кошти), належні до виплати позивачу, можуть зникнути, що утруднить виконання рішення суду від 1 жовтня 2015 року  у справі № 757/24765/15-ц про стягнення коштів з банку «Фінансова ініціатива» на користь ОСОБА_1 , є безпідставними, оскільки заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову не містить прохання про вжиття заходів забезпечення позову, співмірних із заявленими позовними вимогами, та щодо відповідачів у справі - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є.
Відтак, ураховуючи те, що метою забезпечення позову є реалізація в майбутньому актів правосуддя, у той час як запропоновані позивачем заходи забезпечення позову у вигляді арешту на нерухоме майно не забезпечать, у разі задоволення позову, виконання рішення, колегія суддів погоджується з висновком суду, що вимоги позивача про забезпечення позову не відповідають заявленим позовним вимогам, обставинам справи та критеріям співмірності.
Наведений захід забезпечення позову також не відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову, не спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову і жодним чином не впливають на ефективний захист, або поновлення права позивача, за захистом якого він у даному випадку звернувся до суду. 
Таким чином, запропоновані позивачем заходи забезпечення позову не забезпечують виконання можливого рішення суду у даній справі в разі задоволення позовних вимог про зобов`язання внести позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» та визнання позивача кредитором відповідної черги згідно поданих заяв і жодним чином не впливають на ефективний захист, або поновлення права позивача, за захистом якого він звернувся до суду.
Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції розглянув заяву про забезпечення позову в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваної ухвали, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, адже за змістом частини першої статті 153 ЦПК України незалежно від того, в якому виді позовного провадження розглядається справа по суті позовних вимог, подана на будь-якому етапі розгляду справи заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач був звільнений від сплати судового збору, то судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 4 січня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий                                                                                        Н.В. Ігнатченко
 
Судді:                                                                                                  С.А. Голуб
 
                                                                                                             Д.О. Таргоній