Справа № 158/2113/20 	Головуючий у 1 інстанції: Поліщук С. В. 	
Провадження № 22-ц/802/471/21  Категорія: 41 	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
18 травня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Шевчук Л.Я.,
суддів - Киці С.І., Федонюк С.Ю.,
секретар с/з – Опейда В.О.,
з участю:
      представника позивача – ОСОБА_1 ,
      представника відповідача – ОСОБА_2 ,
                  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та спростування неправдивої інформації, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 – ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 18 січня 2021 року,
                                                  
                                                 В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та спростування неправдивої інформації. Свої вимоги обгрунтувала тим, що вона разом з відповідачкою ОСОБА_4 орендувала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
12 липня 2020 року позивачка, будучи зареєстрованою у соціальній мережі «Фейсбук», побачила допис відповідачки, здійснений зі сторінки користувача ОСОБА_4 у групі «Теревені про Луцьк», з наступним посиланням: « ОСОБА_5 , злодійка, жили разом на квартирі, з`їхала, коли мене не було вдома, разом з усіма моїми речами», при цьому відповідачка розмістила під вище зазначеним дописом, як спосіб ідентифікації, три фотокартки позивачки. Крім того, під розміщеним дописом відповідачка залишила коментар «я звернулась куди треба, нехай люди знають злодіїв», який, на думку позивача, у контексті змісту допису, розміщеного у вказаних вище групах, стосується її особи. 
В подальшому ОСОБА_3 стало відомо, що такого ж змісту дописи були розміщені відповідачкою у соціальній мережі «Фейсбук» і у інших групах, зокрема, «Оренда квартир ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 12 липня 2020 року та «Підслухано Горохів» від ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причиною поширення неправдивої інформації щодо неї, на думку позивачки, є особиста неприязнь. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати недостовірною та такою, що порушує її право на повагу до гідності, честі, інформацію, розповсюджену ОСОБА_4 в соціальній мережі «Фейсбук»; зобов`язати ОСОБА_4 спростувати поширену відносно неї недостовірну інформацію шляхом здійснення дописів в мережі «Фейсбук» у групах « ІНФОРМАЦІЯ_3 », «Підслухано Горохів» та « ІНФОРМАЦІЯ_4 » наступного змісту: « ІНФОРМАЦІЯ_2 , мною, ОСОБА_6 , поширювалась неправдива, образлива інформація, що ця особа є злодійкою та з`їхала з квартири разом з моїми речами, коли мене не було вдома» із опублікуванням фото ОСОБА_3 ». Позивачка також просила стягнути з відповідачки ОСОБА_4 в її користь моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації у розмірі 140000,00 грн. та судові витрати по справі.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської областиі від 18 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_3 – ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,  у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні недостовірною та такою, що порушує права позивачки на повагу до її гідності і честі, інформацію скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .
У судовому засіданні представник позивачки апеляційну скаргу підтримав і просив скаргу задовольнити, представник відповідачки апеляційну скаргу заперечив, просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.
Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_3 – ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Судом установлено, що ОСОБА_3 разом із відповідачкою по справі ОСОБА_4 разом орендували квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
В соціальній мережі «Фейсбук» користувача ОСОБА_7 , зокрема, у групах « ІНФОРМАЦІЯ_3 », «Підслухано Горохів» та «Оренда квартир Луцьк без посередників» НОМЕР_1 та 13 липня 2020 року було розміщено допис з наступним посиланням: « ОСОБА_5 , злодійка, жили разом на квартирі, з`їхала, коли мене не було вдома, разом з усіма моїми речами», при цьому під зазначеним вище дописом, як спосіб ідентифікації, було прикріплено три фотокартки позивачки  ОСОБА_3 (а. с. 14,17,18). 
Крім того, під вищевказаним дописом закріплено коментар користувача ОСОБА_8 наступного змісту: «Я звернулась куди треба, нехай люди знають злодіїв», маючи на увазі ОСОБА_3 (а. с. 16).
У своїй позовній заяві ОСОБА_3 зазначала, що на її думку, розмістивши у соціальній мережі «Фейсбук» недостовірну, неправдиву інформацію, відповідачка ОСОБА_4   порушила її право на повагу до честі, гідності. 
Позивачкою до позовної заяви додані знімки екрану (скриншоти) на сторінці формату А4 у вигляді фотокопій, видрукуваних з мережі інтернет «Фейсбук». 
Відповідачка, заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_3 , зазначала, що 01 липня 2020 року Луцьким ВП ГУНП у Волинській області були внесені відомості до ЄРДР за №12020035010000008 за частиною 1 статті 185 КК України на підставі її заяви, поданої до поліції по факту викрадення її особистого майна, у якій зазначено, що ОСОБА_3 , яка проживала разом із ОСОБА_4 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , викрала у останньої належний їй одяг та взуття, чим заподіяла майнову шкоду на загальну суму 2000 грн (а.с.35). Рішення у кримінальному провадженні на час розгляду цієї справи судом не ухвалено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. 
Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (стаття 32 Конституції України).
Відповідно до статті 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
При спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків (позиція, викладена у постанові Верховного Суду №757/15364/14-ц від 30.05.2018 року).
Враховуючи наведене, слід зазначити, що в пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта. на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Доменне ім`я facebook/com є приватним доменним іменем другого рівня в домені com, який є загальним доменом верхнього рівня. Доменне ім`я facebook/com не відносяться до українського сегменту Інтернет. Адреса «Facebook» не належить до адресного простору українського сегмента мережі Інтернет, адміністрування цих доменних імен в Україні не здійснюється.
Аналогічна позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 347/1525 14 ц та від 01 лютого 2018 року у справі № 461/6366/15-ц, від 21 березня 2019 року у справі № 368/655/17.
Отже, мережа «Фейсбук» є соціальною і загальнодоступною, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь - яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок.
Оскільки інтернет-мережа «Фейсбук» при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи.
Колегія суддів погоджується з висновками суду, що ОСОБА_3 , як при пред`явленні позову до суду так і під час розгляду справи судом не довела, що автором публікації є саме відповідачка ОСОБА_4 .
Долучені ОСОБА_3 до своєї позовної заяви скриншоти (знімки екрану) з мережі - інтернет «Фейсбук з копіями фото, що є у вільному доступі, не є доказами в розумінні статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, оскільки не є достовірними даними, з яких можна встановити дійсні обставини, не є офіційними документами, достовірність інформації на зробленому фото не підтверджена. Отже, зазначені скриншоти не є письмовими і електронними доказами і не є доказами розміщення публікації в інтернет мережі саме відповідачкою ОСОБА_4 .. Публікація тексту на сторінці формату А4 сама по собі не є доказом причетності саме відповідачки до її висвітлення.
Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У відповідності до вимог статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Статтею 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За положеннями частини 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підтвердження позовних вимог позивачкою надано суду знімки екрану з електронного пристрою із направленим посиланням.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивачем не доведено того, що саме відповідачка по справі ОСОБА_4 є автором інформації, висвітленої в соціальній мережі «Фейсбук» у групах « ІНФОРМАЦІЯ_3 », «Підслухано Горохів» та « ІНФОРМАЦІЯ_4 », що стосується позивача у справі, а тому позовні вимоги про захист честі, гідності та спростування неправдивої інформації задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги представника позивача не спростовують правильність висновків суду, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм надана належна оцінка.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 

                                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 – ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 18 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді