П О С Т А Н О В А
                                       І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
09 червня 2021року                                                                                  м. Київ
         
Справа № 363/751/20
Провадження: № 22-ц/824/7649/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Іванової І.В., Пікуль А.А.
секретар Гулієв М.Д.о,
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Лиманюк Олександри в інтересах Головного управління Національної поліції в Київській області
 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чіркова Г.Є.,
 у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції України в Київській області про стягнення моральної шкоди, 
 
                                                   в с т а н о в и в :
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1989 року по 2007 рік працювала вчителем у Вишгородській спеціалізованій школі «Сузір`я», перебувала на квартирному обліку. В серпні 2014 року Вишгородською міською радою під час розподілу квартир змінено порядок осіб, які перебувають на квартирному обліку, у зв`язку з чим ордер на квартиру вона не отримала, оскільки такий був виданий іншій особі. Ввжаючи такі дії незаконними, у 2016 році вона звернулась до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення та до суду із позовом про захист своїх прав. Однак, бездіяльність посадових осіб Вишгородського ВП ГУ НП України в Київській області, яка полягала у невнесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення та не розгляд слідчим клопотань, протиправна бездіяльність слідчих органів, яка мала місце протягом 34, 27 і 14 днів, що встановлено відповідними ухвалами слідчого судді,  завдала їй моральної шкоди. Заподіяння їй моральної шкоди протиправною бездіяльністю Головного управління Національної поліції України в Київській області в розмірі 666 454,87 грн. встановлено комплексним судово-експертним дослідженням моральної шкоди потерпілого №2020/01/29 від 29 січня 2020 року.За наведених обставин просила стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби списанням з Державного бюджету України на її користь на відшкодування моральної шкоди заподіяної їй бездіяльністю органу державної влади 666 454 грн. 87 коп. та 3 000 грн. судових витрат, пов`язаних із замовленням комплексного судово-експертного дослідження моральної шкоди потерпілого.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію на відшкодування моральної шкоди у розмірі 12 000 грн. та судові витрати, пов`язані з розглядом справи пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 54 грн., а всього 12 054 грн.
  Не погодившись із таким судовим рішенням, Лиманюк Олександра в інтересах ГУ НП в Київській області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що заявник (потерпілий)  в кримінальному провадженні у разі незгоди з діями (бездіяльністю) органу досудового розслідування або прокуратури вправі їх оскаржити, іншого способу захисту прав заявника закон не передбачає. Аналіз статтей 7, 26, 40, 303-307 КПК України свідчить, що судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено ухвалу слідчим суддею за результатами розгляду скарги позивача, взагалі не є підставою для висновку про протиправність рішень, бездіяльності відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Відповідно до 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу,  а саме: скасування рішення слідчого, дізнавача або прокурора; скасування повідомлення про підозру; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги. Отже, суд не уповноважений у порядку судового контролю визнати рішення, бездіяльність слідчого,  прокурора незаконними або протиправними. Така ухвала підтверджує лише факт реалізації особою, за заявою якої зареєстроване кримінальне провадження, свого права на оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, яке передбачено КПК України. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 243/9826/16 та від 13.03.2019 року у справі № 338/12193/16. Зокрема, Верховний Суд зазначив, що процесуальні рішення, на які посилається позивач, та розцінені ним як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дій при перевірці заяви про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до ст. 303 КПК України, тобто, механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Таку позицію висловив Верховний Суд у постановах від 30.01.20198 року у справі 199/1478/17, від 11.02.2019 року у справі № 233/4186/16. Отже,  сам факт звернення позивачки із заявами до правоохоронних органів не може свідчити про реальне порушення її прав. Також вказувала, що позивачкою не доведено достатніми та допустимими доказами заподіяння їй відповідачами моральної шкоди. Наданий позивачкою висновок не є доказом спричинення моральної шкоди, оскільки виконаний не експертом, а спеціалістом. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 квітня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначала, що подана Лиманюк Олександрою в інтересах ГУ НП в Київській області апеляційна скарга не відповідає вимогам процесуального закону. Вказувала, що доводи апеляційної скарги є надуманими та спрямованими на узаконення незаконних дій службових осіб структурного підрозділу ГУ НП Київської області. Також вказала, що наданий нею висновок експерта, в якому визначений розмір моральної шкоди, судом першої інстанції не відхилявся, сумнівів не викликав, а тому є належним доказом на обґрунтування розміру заявлених позовних вимог.
В судовому засіданні Лиманюк О.В. в інтересах ГУ НП в Київській області підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.
ОСОБА_1 заперечувала проти апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник Державної казначейської служби Українив судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи бувповідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за йоговідсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як убачається із матеріалів справи, 06 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Вишгородського ВП ГУНП в Київській області із заявою  про внесення до ЄРДР відомостей щодо вчиненнякримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 190, 191, 366 КК України, за фактом видачі та отримання ордеру на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
Заява ОСОБА_1 цього ж дня була зареєстрована в канцелярії Вишгородського ВП ГУНП в Київській області за вх. № М - 1287, однак, відомості до ЄРДР за вказаним фактом не внесено.
У зв`язку з невнесенням відомостей  до ЄРДР  ОСОБА_1 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із скаргою на бездіяльність посадових осіб Вишгородського ВП ГУНП в Київській області.
Ухвалоюслідчого судді Вишгородського районного суду Київської області суду від 24 грудня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано слідчого слідчого відділу Вишгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області відповідно до вимог ст. 214 КПК України внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою ОСОБА_1  від 06 грудня 2019 року про вчинення кримінального правопорушення та розпочати розслідування.
08 січня 2020 року Вишгородським ВП ГУ НП в Київській області розпочато досудове розслідування за №12020110150000045 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.
Вишгородським ВП ГУ НП України в Київській області у кримінальному провадженні №42016111200000526, за ознаками ч. 2 ст. 364 КК України здійснюється досудове розслідування обставин кримінального правопорушення, вчиненого службовими особами Вишгородської спеціалізованої школи «Сузір`я» та Виконавчого комітету Вишгородської міської ради, які, на думку заявника, зловживаючи службовим становищем, змінили прядок осіб, які перебувають на квартирному обліку.
20 лютого 2016 року представник позивачки Степанов О.Л. в рамках вказаного кримінального провадження звернувся до слідчого з клопотаннями про тимчасовий доступ до документів, допит свідків та витребування інформації, які в порядку та в строки, передбачені ст. 220 КПК України, з постановленням відповідного процесуального рішення не розглянуті і про результати їх розгляду ініціатора не повідомлено.
Представник позивачки звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із скаргою на бездіяльність слідчого Вишгородського ВП ГУНП в Київській області.
Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 17 березня 2017 року скаргу задоволено, зобов`язано слідчого Вишгородського ВП ГУ НП України в Київській області, який здійснює досудове розслідування кримінального провадження №42016111200000526 за ч. 2 ст. 364 КК України, розглянути клопотання адвоката Степанова О.Л., який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_1 , від 20 лютого 2017 року про тимчасовий доступ до документів, допит свідків та витребування інформації відповідно до вимог статей 220-221 КПК України, з наданням відповіді особі, яка заявила клопотання в строк та в порядку, як це передбачено вказаними вимогами Закону.
23 березня 2017 року представник позивачки Степанов О.Л. в рамках вказаного кримінального провадження звернувся до слідчого з клопотаннями про призначення будівельно-товарознавчої експертизи, яке в порядку та в строки передбачені ст. 220 КПК України також не розглянуто, що змусило представника позивачки Степанова О.Л. повторно звернутися до Вишгородського районного суду Київської області із скаргою на бездіяльність слідчого Вишгородського ВП ГУНП в Київській області.
Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2017 рокускаргу задоволено, зобов`язано слідчого Вишгородського ВП ГУ НП України в Київській області, який здійснює досудове розслідування кримінального провадження №42016111200000526 за ч. 2 ст. 364 КК України, розглянути клопотання адвоката Степанова О.Л., який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_1 , від 23 березня 2017 року про призначення будівельно-товарознавчої експертизи відповідно до вимог статей 220-221 КПК України, з наданням відповіді особі, яка заявила клопотання в строк та в порядку, як це передбачено вказаними вимогами Закону.
Згідно висновку експерта №2020/01/29 від 29 січня 2019 рокурозмір моральної шкоди, яка завдана ОСОБА_1 протиправними діями та бездіяльністю Вишгородського ВП ГУНП в Київській області в період часу з 06.12.2019 по 08.01.2020 р. при не внесенні відомостей у ЄРДР у справі № 12020110150000045, при не розгляді трьох клопотань: 1) про тимчасовий доступ до документів, 2) допит свідків та 3) витребування інформації у період часу з 20.02.2016 по 17.03.2017 у справі № 42016111200000526, та при не розгляді клопотання про призначення будівельно-товарознавчої експертизи у період часу з 23.03.2017 по 05.04.2017 у справі № 42016111200000526, складає 666 454,87 грн у цінах станом на 01.01.2020 року.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що в рамках кримінальних проваджень №42016111200000526 та №12020110150000045 ухвалами слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області тричі констатована бездіяльність органу досудового розслідування, що призвело до порушення прав позивачки та завдання їй моральних страждань, а тому позивачка має право на відшкодування завданої їй бездіяльністю органом досудового слідства моральної шкоди. При цьому, висновок спеціаліста в частині завдання моральної школи в розмірі 666 454,87 грн суд вважав завищеним та не співмірним із змістом порушених прав та їх обсягів, а тому стягнув моральну шкоду у розмірі 12 000 грн.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У частині другій статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
За приписами частини першої 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України)
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Враховуючи те, що у цій справі відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини шостої статті 1176 ЦК України.
За приписами частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, АвтономнуРеспубліку Крим або орган місцевого самоврядування.
При цьому,з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.
Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від13 березня 2019 року у справі338/12193/16-ц.
Подібні висновки висловлені Верховним Судом також у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц, від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц, від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 та від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц.
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Дії (бездіяльність) ГУ НП України в Київській області, внаслідок яких було завдано моральної шкоди ОСОБА_1 , є предметом доказування та, відповідно, встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елементу делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки. 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Згідно із частиною другою статті 307 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній.
Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.
Метою оскарження ОСОБА_1  бездіяльності уповноважених осіб Вишгородського ВП ГУНП в Київській областіу цій справі було оспорювання їх процесуальної діяльності.
Однак, зазначене не є безумовним доказом неправомірної бездіяльності  у розумінні положень статті 1174 ЦК України.
Доводи позивачки зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися посадовими особами Вишгородського ВП ГУНП в Київській області у кримінальному провадженні, які, між іншим,  нею були оскаржені в передбаченому КПК України порядку, що не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування їй моральної шкоди. 
Сам факт зобов`язання судом посадових осіб Вишгородського ВП ГУНП в Київській області внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачці, ураховуючи, що її права та інтереси були поновлені.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 реалізувала своє право на оскарження рішення, дії чи бездіяльності посадових осіб Вишгородського ВП ГУНП в Київській області під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, і задоволення поданих нею скарг становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку вона, позивачка, зазнала. 
Не урахувавши практику Верховного Суду при розгляді аналогічних справ, суд першої інстанції дійшов помилково висновку про те, що встановлення ухвалами слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області факту бездіяльності органу досудового розслідування, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, ОСОБА_1 було заподіяно моральної шкоди.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, зокрема, відшкодування моральної шкоди, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
Дійшовши висновку про відсутність підстав для задоволення позову,  колегія суддів в обговорення питання щодо належності висновку спеціаліста про розмір моральної шкоди не входить, оскільки в контексті встановлених у цій справі конкретних обставин,такі доводи правового значення не мають.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить  висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позову.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  Лиманюк Олександри в інтересах Головного управління Національної поліції в Київській областізадовольнити.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 10 червня 2021 року.  

 
Головуючий                                                                                             Т.О. Невідома

Судді                                                                                                         І.В. Іванова

                                                                                                                  А.А. Пікуль