05.05.21
22-ц/812/744/21
                                                          
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 468/1010/20-ц 
Провадження № 22-ц/812/744/21 
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В., 
із секретарем судового засідання – Біляєвою В.М.,
за участі - позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,
представника відповідачки ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Янчук С.В., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - 
В С Т А Н О В И В :        
       В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. 
       В обґрунтування позовних вимог вказувала, що у будинку АДРЕСА_1 , зареєстрована: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не проживає згідно довідки № 224 від 18.02.2020 року.
       Будинок АДРЕСА_1 належить позивачці, як єдиному спадкоємцю, відповідно до свідоцтва про прийняття спадщини.
        ОСОБА_5 з 2000 року не проживає в будинку АДРЕСА_1 згідно акту про встановлення факту не проживання від 11.02.2020 року.
        ОСОБА_5 поштових відправлень та медичної допомоги не отримує, в ремонтах та утриманні будинку участі не приймає, комунальних послуг не сплачує, її особистих речей і спільного майна у будинку АДРЕСА_1 не має.
       З 2000 року, ОСОБА_5 , проживає в Королівстві Бельгії, де створила нову сім`ю.
       Відповідачка втратила зв`язок з будинком без поважних причин та переїхала на друге постійне місце проживання, тим самим вона втратила право на користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою будинок АДРЕСА_1 .
       Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В апеляційній скарзі зазначає, що у будинку АДРЕСА_1 , зареєстрована: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не проживає згідно довідки № 224 від 11.02.2020 року.
Факт не проживання відповідача з 2000 року за вказаною адресою підтверджується актом про встановлення факту не проживання від 11.02.2020 року. Складання даного акту обумовлено тим, що відповідач поштових відправлень та медичної допомоги не отримує, в ремонтах та утриманні будинку участі не приймає, комунальних послуг не сплачує, її особистих речей і спільного майна у будинку АДРЕСА_1 не має. Тобто відповідач втратила зв`язок з будинком як і право на користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .
Посилається, що такі докази, як заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини, довідка № 58 від 08.11.2017 року, в якій не вказано дата прописки та розбіжність Прізвище ім`я по - батькові ( ОСОБА_6 ), дані господарської книги № 9, запит Баштанської нотаріальної контори від 19.12.2017 року про реєстрацію та місце проживання, довідка № 224 від 18.02.2020 року, яка має розбіжність у ПІБ, відповідь на запит Баштанського районного суду №468/1010/20-ц від 16.07.2020 року, відомості про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані з будинкової книги № 12 на ОСОБА_4 , також без дати прописки та громадянства України; довідка № 887 від 09.10.2020 року, яка також має розбіжності у (ПІБ), хоча вони надані одним Територіальним органом виконавчого комітету Баштанської міської ради, спростовують свідчення відповідача по справі, так як вона з 24.09.2016 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_7 та є громадянкою Королівства Бельгії. На момент смерті матері відповідачка прописана не була, на поховання не з`явилася, не проживала більше 20 років, заяву про прийняття спадщини протягом 6 місяців до нотаріуса не надала, а в подальшому і протягом 3 років.
Крім того, вказує, що відповідачка не зверталася до суду про усунення інших осіб від права на спадкування.
Відповідно до норм чинного законодавства ч. 1 ст.29 ЦК України місце проживання фізичної особи є житловий будинок чи квартира де фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Від представника відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що апелянт в апеляційній скарзі не вказує в чому саме полягає порушення норм матеріального і процесуального права судом при розгляді даної справи та винесенні рішення, а тільки вкотре вказує на якість довідки про проживання та не проживання відповідача в даному спірному будинку, про те громадянкою якої країни вона є, що по суті не має жодного відношення до заявлених нею вимог. 
Посилається, що відповідно до ст. 391 ЦК України лише власник майна має право звернутися до суду та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, а тому власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням в порядку, передбаченому ст. ст. 71,72 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Як було встановлено в судових засідання, що також підтверджується матеріалами спадкової справи позивач на день подачі позовної заяви не є власником спірного майна. Подача позивачем заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті матері є лише доказом, що позивач є особою, яка після смерті спадкодавця набуває право одержати його спадкове майно, але ще не являється власником майна в розумінні норм цивільного законодавства. Оскільки доказом набуття майна в порядку спадкування є - одержання свідоцтва про право на спадщину або рішення суду про визнання права власності на спадкове майно.
Також вказує, що на час розгляду даної справи в судовому порядку жодна із сторін (ні позивач ні відповідач) не отримали свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, а саме спірний будинок стосовно якого позивач заявляла вимоги щодо втрати відповідачем права користування житловим приміщенням.
Інші посилання позивача на її думку не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому представник відповідача вважає, що судом рішення по справі було прийнято законно, обґрунтовано з посиланням на норми законодавства.
Тому просить апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Представник відповідачки не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення , а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив із того, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належав на праві приватної власності ОСОБА_8 , яка доводиться матір`ю сторонам по справі. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла, після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі на вищевказаний житловий будинок. Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину шляхом подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини в порядку, передбаченому ст. 1269 ЦК України, а відповідач вважається такою, що прийняла спадщину, як спадкоємець першої черги за законом, оскільки була зареєстрована за місцем проживання спадкодавця на момент смерті останньої (ч.3 ст. 1268 ЦК України). Відомостей на підтвердження наявності спадкоємців за заповітом судом не встановлено. 
Таким чином, сукупність встановлених судом обставин свідчить про відсутність підстав для визнання відповідачки ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житлом, розташованим по АДРЕСА_1 , зважаючи на те, що відповідачка є спадкоємцем вищевказаного житла, яка прийняла спадщину в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, а тому до неї не можуть бути застосовані правила визнання особи такою, що втратила право користування житлом у випадку відсутності останньої в житлі протягом певного проміжку часу. Відповідачка на час розгляду справи не оформила спадкові права після смерті матері ОСОБА_8 , проте за змістом ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Доводи позивачки про те, що відповідачка не прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_8 , оскільки будучи зареєстрованою за місцем відкриття спадщини фактично зі спадкодавцем на момент її смерті не проживала та тривалий час знаходилась за межами країни, суд першої інстанції до уваги не взяв, оскільки належним та допустимим доказом підтвердження місця проживання особи є відомості органу уповноваженого на здійснення реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання особи.
З наявної в матеріалах справи копії довідки територіального органу виконавчого комітету Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області від 09.10.2020 року за №887 вбачається, що ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 була зареєстрована з 10.08.2000 року в АДРЕСА_1 . На день смерті за даною адресою була зареєстрована донька ОСОБА_4 .
В свою чергу належними та допустимими доказами факт наявності у відповідачки іншого місця проживання, ніж вищевказане, позивачем не доведено, при цьому факт перебування відповідача тривалий проміжок часу за межами країни жодним чином не спростовує того, що місцем проживання відповідача є саме: АДРЕСА_1 , зважаючи, що положеннями статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" всім особам гарантовано свободу пересування. 
Висновки суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення суду.
Відповідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.
Частиною 1 статті 71 ЖК України встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим).
Згідно з вимогами ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.  На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, а тому власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням в порядку, передбаченому ст. ст. 71,72 ЖК України та ст. 405 ЦК України. 
Відповідно до вимог ст. ст. 1216,1217,1221,1223,1261,1268,1269 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.  У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.  Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Матеріали справи свідчать про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належав на праві приватної власності ОСОБА_8 , яка була матір`ю сторін по справі. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла.
Позивачка в спірному будинку не була зареєстрована та не проживала за життя матері та не проживає в ньому постійно і після смерті матері, так як має інше постійне місце проживання, що підтверджується матеріалами справи, в тому числі і актом встановлення факту не проживання від 11 лютого 2020р., згідно якого вона після смерті матері навідується до будинку декілька разів на місяць.
Відповідачка навпаки була зареєстрована в зазначеному будинку, але фактично не проживала, так як знаходиться за межами України. Тобто, відповідачка набула права користування будинком та користувалася ним зі згоди власника будинку. За життя матір сторін не ставила питання про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщення, що свідчить про домовленість між відповідачкою і власником житла щодо такого порядку користування житловим приміщенням. Представник відповідачки в суді стверджувала, що в будинку весь час знаходилися особисті речі відповідачки до смерті матері сторін. Належних та допустимих доказів на спростування цього позивачкою надано не було.
За такого посилання позивачки як на підставу для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком на те, що остання не проживає в ньому з 2000р., не приймала участь в утриманні та ремонті будинку, не надавала допомоги батькам, є безпідставним, оскільки до смерті власника будинку 26 жовтня 2017р. у позивачки, яка не проживала в спірному будинку та не була членом сім`ї власника будинку, права такої вимоги не було.
Позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину після смерті ОСОБА_8 шляхом подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини. ОСОБА_9 , який також є сином померлої власниці будинку відмовився від прийняття спадщини на користь позивачки шляхом звернення з відповідною заявою від 12.04.2018р. до нотаріуса (а. с.60 зворот).
Відповідачка за законом також є спадкоємцем першої черги.
Відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК України місце проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно, переважно або тимчасово.
Згідно з положеннями ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
З наведених правових норм вбачається, що належним та допустимим доказом підтвердження місця проживання особи є відомості органу уповноваженого на здійснення реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання особи.
Згідно з положеннями п.п.3.21, 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, підтвердженням факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини є перш за все відмітка у паспорті про реєстрацію його місяця проживання, а у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
Матеріалами справи встановлено, що відповідачка на час смерті матері сторін була зареєстрована з нею за однією адресою. Листом від 19 грудня 2017р. нотаріус визнала її спадкоємицею першої черги та повідомила її, що у разу не подання нею заяви про відмову від прийняття спадщини протягом 6 місяців вона буде вважатися такою, що прийняла спадщину (а. с. 64). Матеріали справи не містять даних, що відповідачка у визначений законом строк відмовилася від прийняття спадщини.
Згідно копії паспорту відповідачки, оригінал якого було оглянуто судом під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, відповідачка є громадянкою України та отримала його 06 квітня 2017р., тобто після реєстрації шлюбу з громадянином Бельгії в 2016р.
         Право відповідачки на спадкування після смерті матері позивачкою в установленому законом порядку не оспорено. Рішення суду про усунення відповідачки від спадкування після смерті матері суду не надано. Питання наявності підстав для позбавлення відповідачки права на спадкування після смерті матері не є предметом розгляду у даній справі. На даний час ні позивачка, ні відповідач не отримали свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті своєї матері.
За такого відсутні підстави для визнання відповідачки ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житлом, розташованим по АДРЕСА_1 , у період після смерті матері сторін, оскільки відповідачка є спадкоємицею, яка прийняла спадщину в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, а тому до неї не можуть бути застосовані правила визнання особи такою, що втратила право користування житлом у випадку відсутності останньої в житлі протягом певного проміжку часу. 
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
       З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлені на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, - 
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 07 травня 2021 року