Ухвала
Іменем України
 
15 червня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 953/18046/19
провадження № 61-8000ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Державний нотаріус Другої Харківської міської державної нотаріальної контори головного територіального управління юстиції у Харківській області Міністерства юстиції України Одрінська Оксана Володимирівна, Харківська міська рада,
 
розглянув касаційну скаргу Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року у складі судді Якуші Н. В.  та постанову Харківського апеляційного суду від 18 березня 2021 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: Державний нотаріус Другої Харківської міської державної нотаріальної контори головного територіального управління юстиції у Харківській області Міністерства юстиції України Одрінська О. В., Харківська міська рада, про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час смерті та надання додаткового строку для прийняття спадщини.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 . За життя заповіт не складала. Спадкодавець володіла на праві спільної сумісної власності з іншими членами родини квартирою АДРЕСА_1 , у тому числі і з позивачем. Позивач мешкає та зареєстрована у зазначеній вище квартирі. Мати позивача також мешкала у цій квартирі разом із нею. Останні декілька років вона тяжко хворіла на онкологічне захворювання та потребувала постійного догляду. Факт реєстрації місця проживання матері за адресою: АДРЕСА_2 , позивачу став відомий, коли мати вже тяжко хворіла. ОСОБА_3 померла у лікарні 16 жовтня 2016 року, куди її доставила карета швидкої медичної допомоги з адреси: квартира АДРЕСА_1 . Позивач пропустила строк для прийняття спадщини у зв`язку з тим, що вважала спадщину прийнятою, оскільки все життя мешкала з матір`ю. Відповідачка є її сестрою, вона фактично прийняла спадщину, але згодом від неї відмовилася про що подала нотаріусу письмову заяву.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 18 березня 2021 року, позовні вимоги задоволено частково. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, мотивовано тим, що факт проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 , на час смерті останньої, було підтверджено свідками та заявою відповідача по справі, яка вказані обставини підтвердила, проти задоволення позову не заперечувала.
У травні 2021 року Харківська міська рада засобами поштового зв`язку звернулася з касаційною скаргою до Верховного Суду на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 березня 2021 року у вищевказаній справі, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині встановлення факту її спільного проживання зі спадкодавцем.
У касаційній скарзі заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 127/4297/18, від 10 липня 2019 року у справі № 521/14695/16-ц, від 23 грудня 2019 року у справі № 303/1816/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що у справі відсутні належні докази, які б підтверджували постійний характер проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем. Крім того, суди необґрунтовано взяли до уваги показання свідків, надали їм неналежну оцінку, внаслідок чого дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову у частині встановлення факту спільного проживання позивача із померлою.
У касаційній скарзі Харківська міська рада зазначила клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.
Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2021 року поновлено Харківській міській раді строк на касаційне оскарження судових рішень, водночас касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків до 24 червня 2021 року, а саме надання доказів про сплату судового збору.
У червні 2021 року надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема платіжне доручення від 12 травня 2021 року № 1126 про сплату судового збору у розмірі 1 536,80 грн.
Таким чином, недоліки касаційної скарги усунуто.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди розглянули судові рішення відповідно до таких висновків.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 17 жовтня 2016 року.
Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м.Харків померла ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , та 06 грудня 2016 року була знята з реєстрації у зв`язку із смертю.
Згідно з копією свідоцтва про народження від 24 вересня 1976 року серія НОМЕР_1 батьками ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .
Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, відповідно до актового запису від 22 червня 2002 року № 340 ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на ОСОБА_1 .
Як убачається з копії засвідченої спадкової справи № 223П/2019, заведеної ІНФОРМАЦІЯ_3 після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа була заведена на підставі заяви ОСОБА_1 , яка у своїй заяві зазначила, що фактично прийняла спадщину, оскільки проживала з померлою за однією адресою та протягом встановлених строків від спадщини не відмовилась.
Крім того, з матеріалів спадкової справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 звернулась до нотаріуса із заявою від 02 січня 2020 року, згідно з якою остання не мешкала разом із спадкодавцем за однією адресою на час її смерті, на спадщину не претендує та не заперечує, щоб свідоцтво на право на спадщину отримала спадкоємець ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину, оскільки проживала з матір`ю за однією адресою на час смерті останньої.
Також встановлено, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27 серпня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії, як видача свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що спадкоємець пропустив встановлений законом строк для прийняття спадщини. Зі змісту постанови вбачається, що згідно з відомостями Єдиного спадкового реєстру спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась. Спадкоємець за законом ОСОБА_1 на час відкриття спадщини не була зареєстрована разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, факт фактичного проживання його зі спадкодавцем, судом не встановлено, рішення суду, у відповідності статті 1272 ЦК України, про визначення їй додаткового строку для подання нею заяви про прийняття спадщини, не надано.
Квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27 липня 2020 року, інформація щодо права власності, інші речові права, іпотеки та обтяження щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня.
Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 10 червня 2020 року зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 показали, що є сусідками позивача за вказаною вище адресою та підтвердили, що ОСОБА_3 мешкала у зазначеній з часу її вселення у 60 роках та до самої її смерті. У цій же квартирі мешкала і позивач. Між позивачем та померлою ОСОБА_3 були дуже добрі відносини, вони піклувалися один про одного, коли позивач народила дитину, то ОСОБА_3 допомагала їй її виховувати, потім ОСОБА_3 почала хворіти, ОСОБА_1 забезпечувала їй належне лікування та догляд.
Вказані обставини також підтверджені відповідачем по справі - сестрою позивача, яка у відзиві на позов зазначила, що вважає себе такою, що фактично прийняла спадщину після смерті матері, оскільки протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не заявляла відмову від неї.
Згідно даних ксерокопії паспорта ОСОБА_2 місце проживання останньої зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.
Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Разом з тим, відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час смерті, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 229 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 проживала разом із нею за адресою: АДРЕСА_5 . Судами також враховано, що ОСОБА_1 є співвласником зазначеної квартири, частка якої належала спадкодавцю.
Вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення у відповідності з актуальними висновками Верховного Суду щодо питань застосування права у спірних правовідносинах, зокрема щодо встановлення факту проживання однією сім`єю за відсутності реєстрації спадкодавця за останнім місцем проживання спадкоємця, які викладені у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17.
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанції не врахували висновку, викладені у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 127/4297/18, від 10 липня 2019 року у справі № 521/14695/16-ц, від 23 грудня 2019 року у справі № 303/1816/17, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки у цих справах зроблені на підставі конкретних обставин та оцінки доказів, які є відмінними від обставин та наявних доказів у справі № 953/18046/19. Таке посилання не стосується питання правозастосування.
Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яка була здійснена судами попередніх інстанцій, і яка з огляду на статус Верховного Суду і повноваження не є підставою для відкриття касаційного провадження.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди розглянули судові рішення відповідно до такого висновку.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Державний нотаріус Другої Харківської міської державної нотаріальної контори головного територіального управління юстиції у Харківській області Міністерства юстиції України Одрінська Оксана Володимирівна, Харківська міська рада, про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час смерті та надання додаткового строку для прийняття спадщини, за касаційною скаргою Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 березня 2021 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:    	І. Ю. Гулейков       О. В. Ступак       Г. І. Усик