ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1200/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/4724/20 Категорія: 301030300 	Казидуб О. Г. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       15 червня 2021 року                                                                м. Черкаси:
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:
суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Бондаренко С.І.	
секретар	Попова М.В.	

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач (скаржник) – ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Міщенка С.В. на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 26.03.2021 (повний текст складено 05.04.2021, суддя в суді першої інстанції Казидуб О.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
в с т а н о в и в :
у липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1 / 2 частки за кожним в пайовому внеску за гараж № НОМЕР_1 , площею 20 кв.м., що знаходиться в автокооперативі «Чорний яр» ( АДРЕСА_1 ); визнати вказаний гараж об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1 / 2 частину зазначеного гаража.
В обґрунтування вказано на те, що 14.11.2013 відповідач за спільні кошти подружжя у розмірі 21000,00 грн. придбала у попереднього члена автокооперативу ОСОБА_3 гараж № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «Чорний яр» в м. Черкаси. На час придбання пайовий внесок за вказаний гараж попереднім членом авто кооперативу було внесено у повному обсязі. На підтвердження членства у гаражному кооперативі відповідачем ОСОБА_2 було сплачено вступний внесок у розмірі 500,00 грн., що підтверджується квитанцією №1004. Позивач вказує, що на даний час цей гараж перебуває у одноосібному користуванні відповідача. Добровільно вирішити питання про поділ спільного майна з відповідачем не вдається/, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 26.03.2021 позовні вимоги у справі задоволено частково та визнано гараж № НОМЕР_1 в автокооперативі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_1 ) об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, а в решті позовних вимог відмовлено. Суд вказав, що майно, набуте сторонами за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, що стосується і зазначеного гаража.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, представник відповідача адвокат Міщенко С.В. 13.05.2021 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновків суду у справі, просить рішення суду першої інстанції скасувати у зазначеній частині та новим рішенням відмовити у задоволенні відповідних позовних вимог про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. В обґрунтування вказано на те, що розписка за якою відповідач набула у власність спірний гараж не є договором купівлі-продажу згідно вимог до його форми, що передбачені ЦК для договорів за якими у власність особи переходить об`єкт нерухомого майна. Право власності на спірний гараж не було зареєстровано за відповідачем, отже рішенням суду фактично узаконено право, яке не існує. Суд помилково вказав про членство відповідача в автокооперативі, адже квитанція про вступний внесок за формою не відповідає вимогам законодавства та відсутнє рішення про прийняття відповідача в члени авто кооперативу. Договори щодо оренди спірного гаража, на які послався суд, були подані з порушенням вимог ст. 83 ЦПК України та один з них складений від імені позивача, а не відповідача, та містить іншу площу гаража – 16 кв.м., а не 20 кв.м. як у цій справі.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив суд її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та обгрунтованим.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Враховуючи межі апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції в цій справі, предметом апеляційного перегляду є висновки суду щодо позвоних вимог про визнання спірного гаража об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, що обумовлює, зокрема, фактичні обставини, що встановлюються судом при апеляційному розгляді.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.11.2019 у справі №711/7005/19 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Згідно розписки від 14.11.2013 ОСОБА_3 продав відповідачу ОСОБА_2 гараж № НОМЕР_1 в автокооперативі «Чорний Яр» м. Черкаси, будь яких претензій щодо проведеного розрахунку він та його родичі до ОСОБА_2 не мають, розрахунок проведено у повному розмірі. 
ОСОБА_2 в 2013 році було сплачено 500 грн. вступного внеску в автокооператив «Чорний Яр», що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №1004. У вказаній квитанції вказано – «прийнято від г. №112 ОСОБА_4 ».
Також 01.12.2013 між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір оренди гаража №112, що знаходиться в автокооперативі «Чорний Яр» м. Черкаси. Предметом вказаного договору є металева будівля – крите місце для стоянки автомобіля.
24.10.2015 між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір оренди гаража №112, що знаходиться в автокооперативі «Чорний Яр» м. Черкаси. Предметом вказаного договору є металева будівля – крите місце для стоянки автомобіля.
З матеріалів справи та позиції сторін у справі вбачається, що спірним майном є гараж № НОМЕР_1 в автокооперативі «Чорний Яр» в м. Черкаси, який являється металевою конструкцію без фундаменту. Тобто даний гараж є некапітальним будівництвом та його переміщення можливе без знецінення та зміни призначення.
Такі дані зафіксовано, зокрема, в договорах оренди щодо цього майна, та не оспорюються сторонами.
Позивач у справі стверджує про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін, так як набуте одним із подружжя під час шлюбу.
Правовідносини, які виникли між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Також ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньою господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно роз`яснень п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.     
Крім того, з актуального правового висновку ВП ВС від 21.11.2018 у справі №372/504/17 вбачається, що по замовчуванню діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції у справі про те, що спірний гараж є спільною сумісною власністю сторін у справі, адже його придбано відповідачем за час шлюбу за спільні кошти подружжя, що ніким не спростовано.
Апеляційні доводи у справі також цих обставин під сумнів не ставлять, однак стосуються статусу, порядку набуття у власність спірного майна та факту існування даного майна як нерухомості.
Так апеляційний суд відхиляє посилання скаржника у справі на те, що розписка за якою відповідач набула у власність спірний гараж, не є договором купівлі-продажу нерухомого майна, а також про те, що право власності на вказане нерухоме майно за відповідачем зареєстроване не було з урахуванням такого.
За правовим висновком ВС від 08.04.2020 у справі №202/3788/18 відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно з частиною другою цієї ж статті рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення.
Оскільки тимчасова споруда не є нерухомістю, то законом не вимагається обов`язкове нотаріальне посвідчення та державна реєстрація договору відчуження чи оренди такої споруди, відсутня необхідність державної реєстрації вказаного майна.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочині. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Оскільки за обставин цієї справи спірна металева будівля – крите місце для стоянки автомобіля, не є об`єктом нерухомого майна, державна реєстрація права власності на нього не є обов`язковою. 
Правочин (розписка), за якою відповідач набула у власність спірне майно, є чинним та в судовому порядку недійсним не визнавався. Крім того, право власності відповідача на спірне майно та його правомірність сторонами не оспорюється. 
Отже скаржник помилково зазначає на відповідні обставини, зважаючи на те, що у світлі наявного у справі спору та враховуючи межі апеляційного перегляду справи, визначальним є саме факт набуття у власність майна під час шлюбу сторін за спільні кошти незалежно від того, яким саме чином його оформлено.
Посилання скаржника на обставини щодо відсутності доказів членства відповідача в автокооперативі на правильність висновків суду в цій справі не впливають, адже не стосуються факту наявного права власності на спірне майно. 
Вказівка скаржника на те, що договори щодо оренди спірного гаража, на які послався суд, були подані з порушенням вимог ст.83 ЦПК України та не можуть підтверджувати обставини в цій справі, слід відхилити, адже позивач належним чином у порядку визначеному процесуальним законодавством долучив їх до позовної заяви, що скаржником не спростовано. Крім того, вказані докази стосуються предмету доказування в цій справі, так як підтверджують факт розпорядження спірним майном сторонами у справі (що стосується визначення наявності у них права власності) та дозволяють визначити характеристики такого майна як рухомого майна, а не капітальної споруди.
В іншій частині рішення суду першої інстанції в цій справі в апеляційному порядку не оскаржувалося та його перегляд не здійснювався. Також інших доводів, які б свідчили про помилковість висновків суду першої інстанції в цій справі, апеляційна скарга відповідача не містить.
Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 26.03.2021 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 26.03.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 16.06.2021.
Суддя-доповідач                 
       Судді