П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/1465/20	

Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Миколаїв, 03 листопада 2020 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                  Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлія О.О., Єщенка О.В., 
секретар судового засідання                              Стефанцева Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Миколаївської міської ради на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа Департамент архітектури та містобудування Миколаївської міської ради, про визнання нечинними рішень від 18.06.2009 року № 35/18, від 17.05.2018 року №36/13 в частині,-,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулось до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Миколаївської міської ради, третя особа Департамент архітектурно та містобудування Миколаївської міської ради, про визнання нечинними рішення Миколаївської міської ради від 18.06.2009 р. №35/18 «Про затвердження Генерального плану міста Миколаєва» та рішення Миколаївської міської ради від 17.05.2018 р. №36/13 Про затвердження Плану зонування території міста Миколаєва, затвердженого в частині віднесення до зони С-6 - зона зелених насаджень в санітарно захисних зонах земельної ділянки загальною площею 0,1 га, що розташована у АДРЕСА_1 , зарахувавши її до земель зони Ж-1 – зони садибної забудови.
В обґрунтування позову вказано, що відповідачем порушується її право на розпорядження своїм майном, адже земельна ділянка була придбана нею з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. Тобто, на думку позивача, відповідач перед прийняттям спірних рішень мав врахувати раніше прийняте ним рішення у 2008 р., яким цю земельну ділянку було надано у власність попередньому власнику для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а проект землеустрою при цьому затверджений із зарахуванням земельної ділянки за її функціональним призначенням до земель житлової забудови.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та нечинним рішення Миколаївської міської ради (вул. Адміральська, 20, Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 26565573) від 18.06.2009 р. №35/18 "Про затвердження Генерального плану міста Миколаєва" в частині щодо земельної ділянки загальною площею 0,1 га, що розташована у АДРЕСА_2 , кадастровий номер 4810136900:04:052:0008.
Визнано протиправним та нечинним рішення Миколаївської міської ради (вул. Адміральська, 20, Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 26565573) від 17.05.2018 р. №36/13 "Про затвердження Плану зонування території міста Миколаєва" в частині віднесення до зони С-6 - зона зелених насаджень в санітарно - захисних зонах земельної ділянки загальною площею 0,1 га, що розташована у АДРЕСА_2 , кадастровий номер 4810136900:04:052:0008.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Миколаївської міської ради (вул. Адміральська, 20, Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 26565573) на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1681,60 грн.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Миколаївська міська рада звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено про порушення судом першої інстанції процесуальних та матеріальних норм права, що призвело до прийняття необґрунтованого судового рішення, у зв`язку з чим апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що спірні рішення були прийняті Миколаївською міською радою в порядку, передбаченому чинним законодавством України, доказів зворотного матеріали справи не містять. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач у позові не обґрунтовував та не посилався як на підстави позову на порушення процедури проведення громадських слухань при прийнятті містобудівної документації, з огляду на що, Миколаївською міською радою не надавались докази на спростування таких тверджень. Відтак, судом першої інстанції взагалі не досліджувалось питання дотримання встановленого порядку проведення громадських слухань. Таким чином, на думку апелянта, висновок суду першої інстанції стосовно того, що спірні рішення приймались без дотримання встановленого порядку є суб`єктивним припущенням суду, що не ґрунтується на доказах. Між тим, наявними у апелянта доказами, які надані до апеляційної скарги підтверджується дотримання Миколаївською міською радою встановленої процедури прийняття спірних рішень, зокрема й проведення громадських слухань, які відбулись 21.01.2009 року. Під час проведення громадських слухань громадянка ОСОБА_2 , будучи на той час попереднім власником спірної земельної ділянки, не зверталась до виконавчих органів Миколаївської міської ради з будь-якими пропозиціями чи зауваженнями. Вказаний факт не спростовується й самим позивачем. 
Також, апелянт наголошує на тому, що позивачем було обрано невірний спосіб захисту порушеного права, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, адже визнання нечинними рішень від 18.06.2009 року № 35/18 та № 36/13 від 17.05.2018року не призводить до подальшого використання спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд, тобто відновлення законних інтересів позивача як власника земельної ділянки, не забезпечує реального захисту прав позивача та не призводить до юридичних власників для землевласників. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Позивачу належить земельна ділянка на підставі договору купівлі продажу від 27.07.2013 р. Продавцем за даним договором виступала громадянка ОСОБА_2 , якій дана земельна ділянка належала на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ№143779, виданого 01.12.2008 р. Миколаївською міською радою.
При цьому, передумовою набуття права власності громадянкою ОСОБА_2 на земельну ділянку була низка рішень Миколаївської міської ради, а саме рішення від 13.03.2008 р. №22/50 «Про надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок юридичним особам, громадянам та внесення змін до рішень міської ради по Ленінському району м. Миколаєва», відповідно до якого щодо даної земельної ділянки містяться посилання на наявну земельно кадастрову інформацію, погодження з постійними комісіями міської ради, які приймались до уваги при розгляді звернень осіб за відведенням земельних ділянок, а також відповідно до п. 62 цього рішення Миколаївська міська рада надала громадянці ОСОБА_2 дозвіл на складання проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 1000 кв. м., за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування з метою передачі у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_3 ; рішення Миколаївської міської ради №27/80 від 19.09.2008 р., відповідно до якого гр. ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку площею 1000 кв. м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та затверджено проект землеустрою із зарахуванням земельної ділянки за її функціональним призначенням до земель житлової забудови.
28.11.2019 р. позивач звернулась до Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради із заявою про видачу будівельного паспорту на забудову земельної ділянки у АДРЕСА_2 , що належить повивачу.
05.12.2019 р. позивач отримала відповідь, що намір забудови за вищезазначеною адресою не відповідає містобудівній документації на місцевому рівні.
Листом від 12.02.2020 р. позивачу роз`яснено, що невідповідність забудови полягає у тому, що відповідно до Плану зонування території міста Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 17.05.2018 р. №36/13, територія відноситься до зони С-6 - зона зелених насаджень в санітарно захисних зонах, в якій не передбачено нове будівництво.
Так, рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 р. №35/18 затверджено Генеральний план міста Миколаєва, а рішенням Миколаївської міської ради від 17.05.2018 р. №36/13 затверджено План зонування території міста Миколаєва, якими зокрема віднесено земельну ділянку площею 0,1 га у АДРЕСА_4 Поздовжній 2/9 віднесено до зони С-6 зона зелених насаджень в санітарно захисних зонах.
Вважаючи свої права порушеними вказаними рішеннями відповідача,позивачка звернулась із даним позовом до суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прийняв оскаржувані рішення без врахування інтересів попереднього власника (до 12.07.2013р.) та позивача як власника земельної ділянки, та свого же раніше прийнятого рішення.
Крім того, суд першої інстанції вважав, що оскаржувані рішення прийняті без дотримання встановленого порядку проведення громадських слухань, оскільки доказів їх проведення та доказів врахування позиції, зокрема попереднього власника та позивача, за наслідками їх проведення до суду не надано. Таким чином, суд попередньої інстанції дійшов висновку, що прийняттям оскаржуваних рішень в частині, що стосується спірної земельної ділянки, відповідач порушив законні права позивача як власника земельної ділянки щодо розпорядження нею за цільовим призначенням, яке було визначено під час передачі такої земельної ділянки у власність.
Судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його необґрунтованими, з огляду на наступне.
Вирішуючи даний спір, апеляційний суд враховує, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За вимогами ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Як свідчать матеріали справи, предметом оскарження у даній справі є чинність рішення Миколаївської міської ради від 18.06.2009 року № 35/18 «Про затвердження Генерального плану міста Миколаєва» та рішення Миколаївської міської ради від 17.05.2018р. № 36/13 «Про затвердження плану зонування території міста Миколаєва, затвердженого в частині віднесення до зони С-6 – зона зелених насаджень в санітарно-захисних зонах земельної ділянки загальною площею 0,1 га, що розташована у місті Миколаєві по вулиці 2 Поздовжній №2/9, зарахувавши її до земель зони Ж-1 – зони садибної забудови.
Вказані рішення є нормативно-правовими актами органу місцевого самоврядування, про що було зазначено судом першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження в адміністративній справі від 13.04.2020р.
Судовою колегією встановлено, що позивач є особою, на яку поширюються оскаржувані нормативно-правові акти.
Висновки суду першої інстанції з приводу того, що відповідачем не було надано доказів дотримання ним при підготовці та затвердженні Генерального плану міста Миколаєва процедури затвердження такого плану, та доказів проведення громадських слухань з даного питання, колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.
Позивачем не обґрунтовуються його позовні вимоги неотриманням відповідачем встановленої процедури прийняття спірного рішення (нормативно-правового акту). Такі обставини не визначено також в якості підстав позову, що свідчить про недотримання судом першої інстанції норм ст. 9 КАС України, у частині другій якої містяться наступні вимоги: «Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.».
З огляду на зазначене, як зауважив у своїй апеляційній скарзі відповідач у справі, ним не надавались докази на спростування вищевказаних тверджень. А відтак, судом першої інстанції, взагалі не досліджувалось належним чином питання дотримання встановленого порядку проведення громадських слухань.
Крім того, судом першої інстанції необґрунтовано стверджується про порушення відповідачем процедури прийняття спірних рішень, оскільки з матеріалів справи вбачається наступне.
Рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 № 35/18 затверджено містобудівну документацію «Генеральний план м. Миколаєва», який є містобудівною документацією, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про планування та забудову території» (закон діяв на час прийняття оскаржуваного рішення від 18.07.2009 № 35/18 «Про затвердження Генерального плану міста Миколаїв» генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.
Порядок врахування громадських і приватних інтересів при плануванні і забудові території (на час прийняття рішення Апелянта від 18.07.2009 № 35/18) було врегульовано розділом IV-1 Закону України «Про планування та забудову території».
Так, відповідно до ст. 30-3 р. ІУ-1 Закону України «Про планування та забудову території» визначає наступні складові даної процедури:
-оприлюднення прийнятих рішень щодо розроблення містобудівної документації, місцевих правил забудови з прогнозованими правовими, економічними та екологічними наслідками;
-оприлюднення розроблених та погоджених в установленому законодавством порядку проектів містобудівної документації, місцевих правил забудови і доступ громадськості до цієї інформації; реєстрацію, розгляд та узагальнення пропозицій (зауважень) громадськості, поданих до проектів містобудівної документації, місцевих правил забудови;
-проведення громадських слухань з обговорення проектів містобудівної документації та місцевих правил забудови;
-узгодження спірних питань між громадськістю і замовниками документації через погоджувальну комісію;
-винесення нерозв`язаних погоджувальною комісією спірних питань на розгляд відповідної ради;
-оприлюднення результатів громадського обговорення, затверджених містобудівної документації та місцевих правил забудови.
Оприлюднення прийнятих відповідним органом місцевого самоврядування рішень щодо розроблення та затвердження містобудівної документації, місцевих правил забудови, результатів громадського обговорення проектів містобудівної документації та місцевих правил забудови здійснюється у двотижневий строк з дня їх прийняття шляхом опублікування таких рішень у засобах масової інформації, що поширюються на відповідній території, а також розміщення таких рішень на офіційних веб-сайтах цих органів (за наявності).
Оприлюднення проектів містобудівної документації, місцевих правил забудови здійснюється не пізніш як у місячний строк з дня надходження відповідного органу місцевого самоврядування розроблених та погоджених в установленому законодавством порядку таких проектів шляхом публікації повідомлень про проведення громадського обговорення проектів містобудівної документації, місцевих правил забудови та поширення їх у друкованому вигляді у формі інформаційного пакета чи брошури.
Повідомлення про громадське обговорення проектів містобудівної документації, місцевих правил забудови є підставою для подання пропозицій (зауважень) громадськості до Верховної Ради Автономної Республіки Крим або відповідного органу місцевого самоврядування.
Пропозиції (зауваження) громадськості подаються до початку проведення громадських слухань, а також можуть бути висловлені та внесені до протоколу під час проведення громадських слухань.
Відповідно до норм статті 30-5 Закону України «Про планування та забудову території» погоджувальна комісія протягом двох тижнів після її створення розглядає спірні питання, зафіксовані у протоколі громадських слухань,          та ухвалює рішення про врахування або мотивоване відхилення цих пропозицій (зауважень).
Рішення погоджувальної комісії приймається більшістю присутніх членів та оформлюється відповідним протоколом.
У разі неспроможності погоджувальної комісії врегулювати спірні питання між сторонами остаточне рішення приймає Верховна Рада Автономної Республіки Крим або відповідний орган місцевого самоврядування. Урегульовані погоджувальною комісією спірні питання між сторонами або прийняті Верховною Радою Автономної Республіки Крим або відповідним органом місцевого самоврядування рішення є підставою для внесення змін до проекту відповідної документації.
Згідно ст. 30-6 Закону України «Про планування та забудову території» у разі потреби за результатами громадського обговорення вносяться необхідні зміни до документації та проводиться її повторна державна експертиза, витрати за яку оплачуються замовником, а Верховна Рада Автономної Республіки Крим або відповідний орган місцевого самоврядування приймає відповідне рішення щодо затвердження містобудівної документації.
Сторона, не згідна з рішенням органу місцевого самоврядування, може оскаржити його в судовому порядку.
Затвердження проектно-містобудівної документації, місцевих правил забудови без їх громадського обговорення забороняється, а матеріали громадського обговорення є невід`ємною складовою містобудівної документації, місцевих правил забудови.
Матеріалами справи підтверджується, що у відповідності до вищевказаних приписів Закону України «Про планування і забудову території» щодо містобудівної документації «Генеральний план міста Миколаєва» відбувалася процедура врахування громадських інтересів у формі громадських слухань.
Рішенням міської ради від 30.10.2008 № 29/27 створено погоджувальну комісію для організації проведення громадського обговорення проекту Генерального плану міста Миколаєва, затверджено її склад.
21.01.2009 у відповідності до вимог чинного законодавства відбулись Громадські слухання по обговоренню розробленої містобудівної документації «Генеральний план м. Миколаєва», їх проведення відображено у відповідному Протоколі від 21.01.2009.
В подальшому, в ході засідань погоджувальної комісії були розглянуті пропозиції зауваження та питання поставлені підприємствами та установами, міськими службами, громадянами міста до та під час проведення громадських слухань, що відбулись 21.01.2009 за результатами роботи комісії прийнято рішення оформлене протоколом від 09.02.2009р., висновком погоджувальної комісії по «Генеральному плану м. Миколаєва» від 09.02.2009р. 
В даних документах наведені рішення комісії про врахування, мотивоване відхилення пропозицій по спірним питанням.
За результатами роботи комісії, згідно наданих апелянтом документів, міською радою прийнято рішення від 24.03.2009 № 33/6 «Про розгляд рішення погоджувальної комісії за результатами громадського обговорення проекту містобудівної документації «Генеральний план міста Миколаєва».
В свою чергу, урегульовані комісією спірні питання між сторонами стали підставою для прийняття рішення Миколаївської міської ради «Про затвердження Генерального плану міста Миколаєва» від 18.06.2009 № 35/18.
Колегія суддів вважає, що наведене вище свідчить про дотримання міською радою процедури громадських слухань та врахування пропозицій громадськості у відповідності та порядку, передбаченим Законом України «Про планування та забудову території».
Таким чином, на думку колегії суддів, спірне рішення, з урахуванням викладеного, було з прийнято з дотримання процедури, встановленої Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», що підтверджується наданими апелянтом письмовими доказами та поясненнями.
До того ж, суд апеляційної інстанції також враховує твердження апелянта й про те, що на момент проведення громадських слухань 21.01.2009 року спірна земельна ділянка загальною площею 0,1 га, що розташована у АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4810136900:04:052:0008 вже перебувала у приватній власності попереднього власника земельної ділянки ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 143779 від 01.12.2008. Проте, попередній власник ОСОБА_2 під час проведення процедури громадського обговорення містобудівної документації «Генерального плану міста Миколаєва» не зверталась до виконавчих органів Миколаївської міської ради з будь-якими пропозиціями та зауваженнями, про це свідчать зокрема протокол Громадським слухань від 21.01.2009, крім того, як зауважив апелянт, цей факт не спростовується самим Позивачем.
Що стосується процедури проведення громадських слухань під час прийняття містобудівної документації - Плану зонування міста Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 17.05.2018р. № 36/13, судовою колегією враховується, що порядок проведення громадських слухань щодо врахування громадських інтересів під час розроблення проектів містобудівної документації на місцевому рівні, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 № 555 (в редакції, чинній на момент розроблення та затвердження Плану зонування території міста Миколаєва, надалі Порядок № 555), визначає наступні складові даної процедури:
оприлюднення прийнятих рішень щодо розроблення проектів містобудівної документації з прогнозованими правовими, економічними та екологічними наслідками;
оприлюднення розроблених проектів містобудівної документації і доступ громадськості до зазначеної інформації;
реєстрацію, розгляд та узагальнення пропозицій громадськості до проектів містобудівної документації;
узгодження спірних питань між громадськістю і замовниками проектів містобудівної документації через погоджувальну комісію (у разі її утворення).
оприлюднення результатів розгляду пропозицій громадськості до проектів містобудівної документації.
Вимогами п.п. 11, 12, 14, 15 вказаного Порядку №555, пропозиції громадськості підлягають реєстрації органом місцевого самоврядування та розглядаються розробником і замовником проектів містобудівної документації у місячний строк.
За результатами розгляду пропозицій заявнику надається відповідь про їх врахування або обґрунтована відмова.
У разі наявності пропозицій громадськості, рішення про врахування яких розробник і замовник не можуть прийняти самостійно або мають місце спірні питання, особи, які забезпечують роботу з розгляду пропозицій громадськості, повідомляють про це відповідному органу місцевого самоврядування для прийняття останнім рішення ^ щодо утворення погоджувальної комісії (далі - комісія).
Комісія утворюється за рішенням органу місцевого самоврядування у тижневий строк після закінчення строку подання пропозицій громадськості.
Комісія у двотижневий строк розглядає спірні питання та приймає рішення про врахування або мотивоване відхилення таких пропозицій.
Рішення комісії приймається більшістю присутніх членів та оформлюється відповідним протоколом.
Урегульовані комісією спірні питання між сторонами є підставою для внесення змін до проекту містобудівної документації.
Як свідчать надані апелянтом на підтвердження своїх доводів пояснення та письмові докази, у відповідності до вищевказаних приписів Порядку №555, протягом 2013-2015 років щодо містобудівної документації «План зонування території міста Миколаєва» відбувалася процедура врахування громадських інтересів у формі громадських слухань.
Рішенням виконкому міської ради від 31.05.2013 № 536 було створено погоджувальну комісію для розгляду спірних питань по проекту містобудівної документації - Плану зонування територій м. Миколаєва. Рішенням виконкому від 13.02.2015 № 99 склад погоджувальної комісії було оновлено.
Комісією розглянуто спірні питання та за результатами прийнято рішення, оформлене протоколом від 08.06.2015. В даному протоколі наведені рішення комісії про врахування, мотивоване відхилення пропозицій но спірним питанням.
Врахування пропозицій громадськості згідно Порядку є прийняття рішення щодо їх врахування або вмотивоване відхилення таких пропозицій, Порядком не визначено необхідності безумовного врахування всіх наданих пропозицій.
Саме вказаним протоколом були враховані пропозиції громадськості шляхом їх врахування або мотивованим відхиленням.
Урегульовані комісією спірні питання між сторонами стали підставою для внесення змін до проекту Плану зонування територій м. Миколаєва шляхом укладання договору від 06.07.2015р. №53641-2015 на виконання проектно-вишукувальних робіт «Оновлення плану зонування м. Миколаєва відповідно до затвердженого генерального плану міста». Відповідна містобудівна документація, розроблена за результатом виконання договору від 06.07.2015 р. № 536-11-2015 була затверджена спірним рішенням.
За вказаного, колегія суддів вважає ґрунтовними доводи апелянта про дотримання міською радою процедури громадських слухань та врахування пропозицій громадськості у відповідності та порядку, передбаченим постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 № 555.
Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за визначенням ч.1 ст.6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.
При цьому, частиною 2 статті 49 КАС України на учасників справи покладено обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Згідно вимог ч.1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
За загальним правилом, у відповідності до ч. 2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала (ч.1 ст.100 КАС України).
Приписами ч. 2 ст. 100 КАС України передбачено, що  позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.
Згідно матеріалів справи, оскаржувані рішення Миколаївської міської ради від 18.06.2009 р. №35/18 «Про затвердження Генерального плану міста Миколаєва» та рішення Миколаївської міської ради від 17.05.2018 р. №36/13 «Про затвердження Плану зонування території міста Миколаєва» були оприлюднені відповідно у 2009, 2018 роках.
При цьому, ОСОБА_1 набула права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 4810136900:04:052:0008, площею 1000 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 – 12.07.2013р. відповідно до договору купівлі-продажу від 12.07.2013р.
У ході апеляційного розгляду справи позивачеві у справі було запропоновано надати письмові пояснення з приводу дотримання строку звернення до суду з даним позовом про визнання нечинними рішення Миколаївської міської ради від 18.06.2009 р. №35/18 «Про затвердження Генерального плану міста Миколаєва» та рішення Миколаївської міської ради від 17.05.2018 р. №36/13 Плану зонування території міста Миколаєва, затвердженого у відповідній частині.
У своїй заяві, на виконання ухвали апеляційного суду позивач посилається на правові висновки Верховного суду, Конституційного суду, не зазначаючи при цьому конкретної дати, коли позивачу стало відомо про прийняття спірних рішень відповідача, не зазначаючи про наявність обґрунтованих об`єктивних підстав для пропущення встановленого нормами КАС України строку на звернення до суду з даним позовом від дня офіційного оприлюднення спірних рішень (нормативно-правових актів Миколаївської міської ради).
При цьому, колегія суддів вважає доцільним зазначити, що суд, оцінюючи обставини, що перешкоджали особі здійсненню права на своєчасне звернення за захистом порушених прав, свобод та інтересів, повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених у заяві доводів.
Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.
Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, відсутність заяви про поновлення строку, а у разі подання заяви про поновлення строку - відсутність поважних причин його пропуску.
З приводу визначення поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.
Водночас, поважними визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що причинами унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Встановлення ж строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Згідно з приписами ч. 5 т. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.
У відповідності до ч.11 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки
За наведеного вище можна дійти висновку про те, що коли йдеться про дію нормативно-правового акта, то строк, з якого особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, починається з дня опублікування акта. 
Тобто особа малє реальну можливість (повинна була) дізнатися про цей акт у день його опублікування, якщо таке опублікування було зроблено у встановленому порядку.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 1 квітня 2018 року (справа №359/4119/17.
Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду.
Разом з тим, виявлення наміру отримати судовий захист порушеного права не надає права позивачу на пропуск строку звернення до адміністративного суду та не збільшує обсяг його процесуальних прав, встановлених законом.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Як встановлено ч. 2 ст. 6, ч.ч. 1, 2 ст.7 КАС України, суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Апеляційний суд поряд з викладеним також враховує, що адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії» Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
У Справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.
Така практика Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Круз проти Польщі» виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
За вказаного, колегія суддів акцентує увагу на тому, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Згідно з ч.3 ст.3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Частиною 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених статтею 240 цього Кодексу.
У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.
Вимогами частини 3 статті 123 КАС України визначено, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Враховуючи, що оскаржувані нормативно-правові акти були прийняті та оприлюднені у встановленому нормами чинного законодавства порядку та з дотриманням відповідної процедури у 2009 та 2018 роках. Крім того, апеляційний суд враховує, що позивачка в свою чергу є власником земельної ділянки фактично з 2013 року. Відтак, за результатами апеляційного перегляду даної справи, судовою колегією встановлено пропущення позивачем строку на звернення до адміністративного суду з даним позовом та відсутність обґрунтованих об`єктивних підстав для поновлення такого строку, що в свою чергу дає апеляційному суду право вважати наявними, передбачені ст. 123 КАС України підстави для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню, а позов залишенню без розгляду.
З урахувнням часу перебування членів колегії суддів у відпустці та святкових днів, повний текст постанови складено та підписано 13.05.2021р.
Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 264, 308, 310, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 326, 328 329 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради – задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року у справі № 400/1465/20–скасувати.
Ухвалити у справі нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа Департамент архітектури та містобудування Миколаївської міської ради про визнання нечинними рішень від 18.06.2009 року № 35/18, від 17.05.2018 року №36/13 в частині - залишити без розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено та підписано суддями 13 травня 2021 року.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.