Справа № 125/2055/20
Провадження № 22-ц/801/921/2021
Категорія: 96
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року	Справа № 125/2055/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя – доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Якименко М. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Управління Державної Міграційної Служби України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою Управління Державної Міграційної Служби України у Вінницькій області на рішення Барського районного суду Вінницької області у складі судді Хитрука В. М. від 04 березня 2021 року (дата складення повного тексту рішення – 09 березня 2021 року), –
встановив:

16 грудня 2020 року ОСОБА_1  звернулася до суду цією заявою, за якою просила установити факт її проживання по АДРЕСА_1 станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Вказувала, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Киштим Челябинської області Російської РСР. З 1963 року по 1990 рік проживала в м. Бендери, Молдовська РСР. З травня 1991 року по 2013 рік проживала в с. Біличин Барського району Вінницької області. З 2013 року по теперішній час проживає в с. Ялтушків Барського району Вінницької області. За межі України з травня 1991 року не виїжджала, громадянства не змінювала та не приймала громадянства інших країн. Для отримання паспорта громадянина України звернулася до Управління Державної Міграційної служби України у Вінницькій області, проте у видачі паспорта їй було відмовлено. 
Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 04 березня 2021 року заяву задоволено. Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по АДРЕСА_1 станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт проживання заявниці в зазначений період на території України підтверджено поясненнями свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого Барської центральної районної лікарні від 04 липня 1991 року, актами обстеження матеріально-побутових умов № 35 від 31 травня 2018 року та № 31 від 20 листопада 2020 року, довідкою Ялтушківської сільської ради Барського району Вінницької області № 769 від 25 листопада 2020 року.
В апеляційній скарзі Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, просило рішення суду скасувати, у задоволенні заяви відмовити. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувало, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що надані  ОСОБА_1  докази проживання на території України, зокрема акти обстеження матеріально-побутових умов № 35 від 31 травня 2018 року та № 31 від 20 листопада 2020 року містять різні відомості щодо року проживання ОСОБА_1  (в акті № 35 від 31 травня 2018 року зазначено з 1991 року по 2019 рік, а в акті № 31 від 20 листопада 2020 року з 2013 року по теперішній час). Пояснення свідків не підтверджені письмовими доказами. Пославшись на виписку з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого Барської центральної районної лікарні від 04 липня 1991 року суд безпідставно залишив без задоволення клопотання про витребування самої амбулаторної картки ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права або неправильним застосуванням норм матеріального права (стаття 376 ЦПК України).
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (частина перша – третя статті 294 ЦПК України).
Загальні правила представництва у розгляді цивільних справ установлено статтею 58 ЦК України, за змістом якої сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.
Разом з тим, у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи (частина третя статті 42, частина четверта статті 294 ЦПК України).
При цьому частина четверта статті 294 ЦПК України встановлює імперативний припис про розгляд справ окремого провадження за участю заявника, за виключенням єдиного випадку – розгляду справи про розірвання шлюбу за заявою особи, засудженої до позбавлення волі, яка може бути розглянута за участю представника такої особи.
Всупереч цим приписам закону суд першої інстанції розглянув справу окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, за участю представника ОСОБА_1 – адвоката Невольчука С. П.
Крім того, згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Законодавство України не встановлює конкретних вимог щодо документів чи інших доказів, на підставі яких може бути встановлено факт постійного проживання особи на території, яка стала територією України, станом на 24 серпня 1991 року.
Разом із тим, стаття 79 ЦПК України серед основних вимог щодо доказів установлює їх достовірність, тобто можливість установити на підставі таких доказів дійсні обставини справи, а частина перша статті 80 цього Кодексу – достатність доказів, тобто можливість на підставі доказів у їх сукупності дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Так, суд першої інстанції пославшись на виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого Барської центральної районної лікарні від 04 липня 1991 року про перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні з 04 липня 1991 року по 13 липня 1991 року, не звернув уваги на те, що ця виписка виконана на бланку, затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я України у 2000 році (тобто через 8 років і 5 місяців після проведення лікування). Натомість, з матеріалів страви видно, що представник заінтересованої особи заявляв клопотання про витребування судом первинних медичних документів з Барської центральної районної лікарні, яке суд залишив без задоволення.
Тобто, всупереч приписам частин першої, другої статті 294 ЦПК України суд не вжив заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, не витребував необхідних доказів, а поклав в основу рішення доказ, у достовірності якого представник заінтересованої особи висловлював обґрунтовані сумніви. 
Щодо актів обстеження матеріально-побутових умов № 35 від 31 травня 2018 року та № 31 від 20 листопада 2020 року, то суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно з актом № 35 від 31 травня 2018 року ОСОБА_1 з 1991 року по 2019 рік проживала в с. Біличин Барського району Вінницької області, натомість відповідно до акту № 31 від 20 листопада 2020 року вона з 2013 року проживає в с. Ялтушків Барського району Вінницької області, тобто акти, які видані одним і тим же органом – Ялтушківською сільською радою Барського району Вінницької області, містять взаємовиключні висновки про постійне проживання ОСОБА_1 починаючи з 2013 року і по 2019 рік, а тому вони також не можуть бути визнані достовірними доказами проживання ОСОБА_1 в Україні станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Довідка виконавчого комітету Ялтушківської сільської ради Барського району Вінницької області № 769 від 25 листопада 2020 року про те, що ОСОБА_1 проживає без реєстрації в с. Ялтушків Барського району Вінницької області, не містить інформації про її проживання в с. Біличин Барського району Вінницької області станом на 24 серпня 1991 рік та 13 листопада 1991 рік, а тому не є належним доказом у справі. 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 на підтвердження обставин, що мають значення для справи, посилалася на показання свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Вказані свідки у судовому засіданні підтвердили факт проживання ОСОБА_1 без реєстрації в с. Біличин Барського району Вінницької області у 1991 році. 
Проте показання свідків не можуть вважатися достатніми доказами для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України до 24 серпня 1991 року, оскільки предметом доказування у цій справі є обставини майже тридцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених відомостей свідками можна обґрунтовано поставити під сумнів.
Крім того, вказані пояснення свідків не підтверджені іншими доказами, зокрема випискою з трудової книжки про те, що ОСОБА_2 у 1991 році працювала медсестрею у Ялтушківській дільничній лікарні, ОСОБА_4 працювала продавцем у магазині, а ОСОБА_3 працював разом з чоловіком ОСОБА_1 . 
Отже, без участі у розгляді справи ОСОБА_1 , встановлення підстав її проживання по АДРЕСА_1 станом на 24 серпня 1991 та 13 листопада 1991 року, в тому числі шляхом витребування доказів за власною ініціативою відповідно до частини другої статті 294 ЦПК України, суд першої інстанції не мав підстав вважати пояснення свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого Барської центральної районної лікарні від 04 липня 1991 року, акти обстеження матеріально-побутових умов № 35 від 31 травня 2018 року та № 31 від 20 листопада 2020 року достовірними та достатніми доказами постійного проживання ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , станом на 24 серпня 1991 року.
Таким чином, оскільки порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема щодо порядку розгляду справи призвело до неправильного її вирішення по суті через недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, суд апеляційної інстанції в силу приписів статті 367 ЦПК України усунути ці порушення не може, то рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області підлягає задоволенню, то судовий збір в розмірі 681 грн 00 к. за подання апеляційної скарги необхідно стягнути з  ОСОБА_1  на користь Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, – 
постановив:
Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області задовольнити.
Рішення Барського районного суду Вінницької області від 04 березня 2021 року скасувати.
В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа – Управління Державної Міграційної Служби України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання в АДРЕСА_2 , на користь Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, 21000, м. Вінниця, вул. Пирогова, 4, ЄДРПОУ 37836770, 681 (шістсот вісімдесят одна) грн 00 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
       (Повний текст судового рішення складено 28 травня 2021 року)

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк

       Судді:                                                                 О. Ю. Береговий

                                                                               М. М. Якименко