КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                      
Справа № 756/12718/17                                 Головуючий у 1 інстанції: Майбоженко А.М. 
Провадження № 22-ц/824/8410/2021                       Доповідач: Шебуєва В.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2021 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:           
судді-доповідача                       Шебуєвої В.А., 
суддів                                Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,
секретар                                        Майданець К.В.,
розглянувши апеляційну скаргу адвоката Вітра Сергія Вікторовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 01 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна. Зазначила, що з 06 березня 2015 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року їх шлюб було розірвано. Під час перебування у шлюбі 22 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фірма «Інтергал» укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (будівельна адреса). 22 січня 2016 року на рахунок ТОВ «Фірма «Інтергал» були внесені грошові кошти у розмірі 989 573,00 грн., що складало суму орієнтовної ціни основного договору та було забезпечувальним платежем. На день подання позовної заяви ступінь будівельної готовності житлового будинку становить 100% й триває процедура введення будинку в експлуатацію та проведення відповідних реєстраційних дій. Вважає, що вказана квартира є їх спільною сумісною власністю з відповідачем, яка підлягає поділу, як спільне сумісне майно подружжя у рівних частинах. З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_2 , як об`єкту незавершеного будівництва. 25 липня 2019 року ОСОБА_2 подала заяву про зміну предмету позову, в якій зазначила, що після подачі позовної заяви, відповідач порушив умови попереднього договору та не уклав основний договір купівлі-продажу спірної квартири. 06 квітня 2018 року згідно платіжного доручення № 298 ОСОБА_1 був повернутий забезпечувальний платіж в сумі 989 573,00 грн. ОСОБА_2 просила стягнути з  ОСОБА_1 на її користь 1/2 частину коштів, повернутих внаслідок припинення зобов`язання за попереднім договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , у розмірі 494 786,50 грн.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 494 786,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 800,00 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Посилається на порушення норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що забезпечувальний платіж за укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Фірма «Інтергал» попереднім договором купівлі-продажу квартири від 22 січня 2016 року в розмірі 989 573,00 грн. був внесений за рахунок власних заощаджень ОСОБА_1 та отриманих у позику грошових коштів. Для внесення забезпечувального платежу ОСОБА_1 14 січня 2016 року  взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 200 000,00 грн., про що свідчить відповідна розписка. Вказані кошти ОСОБА_1 повернув ОСОБА_3 12 квітня 2018 року. 15 січня 2016 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_4 кошти в розмірі 260 000,00 грн., які повернув останньому 17 квітня 2018 року. 20 січня 2016 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_5 кошти в розмірі 123 000,00 грн., які повернув останньому 19 квітня 2018 року. 20 січня 2016 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_6 кошти в розмірі 279 000,00 грн., які відповідач повернув останньому 12 квітня 2018 року. 21 січня 2016 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_7 кошти в розмірі 128 000,00 грн., які відповідач повернув останньому 12 квітня 2018 року. На момент укладення між ОСОБА_1 та ТОВ «Фірма «Інтергал» попереднього договору купівлі-продажу квартири від 22 січня 2016 року у ОСОБА_2 взагалі були відсутні особисті кошти, якими б вона могла приймати участь у фінансуванні будівництва.    
25 травня 2021 року представник   ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заперечує проти доводів відповідача, вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. 
В апеляційній інстанції ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити.
Представник ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 06 березня 2015 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 270 (т.1 а.с. 8).
За час перебування у шлюбі між ОСОБА_1 та ТОВ «Фірма «Інтергал» укладено попередній договір купівлі-продажу квартири від 22 січня 2016 року, відповідно до умов якого ТОВ «Фірма «Інтергал» зобов`язалася передати у власність (продати) квартиру АДРЕСА_3 (будівельна адреса), а ОСОБА_1 зобов`язався прийняти цю квартиру та належним чином оплатити її вартість в обсязі, визначеному попереднім договором (т.1 а.с. 19-24). 
Відповідно до умов попереднього договору 22 січня 2016 року ОСОБА_1 на рахунок ТОВ «Фірма «Інтергал» були внесені грошові кошти у розмірі 989 573,00 грн., що складало суму орієнтовної ціни основного договору та було забезпечувальним платежем (т.1 а.с. 267).
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 04 серпня 2017 року (т.1 а.с. 10-16).
Листом ТОВ «Фірма «Інтергал» від 13 березня 2018 року повідомила ОСОБА_1 про припинення з 23 березня 2018 року попереднього договору купівлі-продажу квартири від 22 січня 2016 року через неукладення у визначений строк основний договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до умов попереднього договору, таке дострокове розірвання попереднього договору, наслідком якого є припинення зобов`язань сторін за попереднім договором в повному обсязі, не потребує додаткового оформлення та погодження сторонами. Забезпечувальний платіж в сумі 989 573,00 грн. був повернутий ОСОБА_1 06 квітня 2018 року платіжним дорученням № 298 (т.1, а.с. 66).
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , стягнувши з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти у розмірі 494 786,50 грн.
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до  ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Частиною 4 ст. 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема,  майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й факт того, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.
При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.
Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.
При цьому ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як встановлено судом, кошти в сумі 989 573,00 грн. вносилися ОСОБА_1 на рахунок ТОВ «Фірма «Інтергал» за попереднім договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 (будівельна адреса), 22 січня 2016 року, тобто, під час перебування у шлюбі із позивачкою ОСОБА_2 . 
У зв`язку з тим, що основний договір купівлі-продажу не був укладений, вказана сума коштів була повернута на рахунок  ОСОБА_1 після розірвання шлюбу із ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
При цьому ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що грошовий внесок на підставі вказаного попереднього договору був сплачений за його особисті кошти.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що грошові кошти в сумі 989 573,00 грн. були спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та наявність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину  вказаної суми - 494 786,50 грн.
 Обґрунтовуючи свої заперечення, ОСОБА_1 зазначив, що вказані кошти були його особистими коштами, які він отримав у борг. 
На підтвердження вказаних обставин відповідач надав копії розписок, з яких вбачається, що 14 січня 2016 року він взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 200 000,00 грн., 15 січня 2016 року він отримав у борг від ОСОБА_4 кошти в розмірі 260 000,00 грн., 20 січня 2016 року він  отримав у борг від ОСОБА_5 кошти в розмірі 123 000,00 грн.; 20 січня 2016 року він  отримав у борг від ОСОБА_6 кошти в розмірі 279 000,00 грн.; 21 січня 2016 року він  отримав у борг від ОСОБА_7 кошти в розмірі 128 000,00 грн. 
Разом з тим, надані відповідачем боргові розписки не є належними та достатніми доказами того, що саме ці кошти було сплачено за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 22 січня 2016 року. 
При цьому, як вбачається зі змісту попереднього договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 (будівельна адреса) від 22 січня 2016 року, даний попередній договір укладався відповідачем ОСОБА_1 за згодою дружини ОСОБА_2 .
 Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
  Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу адвоката адвоката Вітра Сергія Вікторовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 03 червня 2021 року. 
 
Суддя-доповідач                                                         Шебуєва В.А.
 
         Судді                                                                  Оніщук М.І.
 
                                                                                    Крижанівська Г.В.