ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 року	Львів	Справа № 300/3484/20 пров. № А/857/7169/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Шевчук С.М., Іщук Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року (ухвалене головуючим-суддею Остап`юком С.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управляння Держгеокадастру в Івано-Франківській області, Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради про визнання протиправними  дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Головного управляння Держгеокадастру в Івано-Франківській області (далі – ГУ Держгеокадастру, відповідач) №224 від 10.11.2020 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» та зобов`язати повторно розглянути заяву від 09.10.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, а також зобов`язати Микуличинську сільську раду Яремчанської міської ради надати дозвіл, погодження на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 у задоволенні позову було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позов повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що підстави відмови у виділенні земельної ділянки під ведення особистого селянського господарства як учаснику бойових дій, які викладені в оспорюваному наказі не відповідають положенням ЗК України, якими встановлено виключні підстави такої відмови і є такими, що не відповідають дійсному стану справ. Земельна ділянка, яка є предметом розгляду в суді є землями запасу з цільовим призначенням – землі сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності, а тому така не знаходиться на території садибно-житлової забудови.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 09.10.2020 звернувся до ГУ Держгеокадастру із заявою про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами села Микуличин Яремчанської міської ради, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності.
ГУ Держгеокадастру, на заяву позивача, на адресу Микуличинської сільської ради направляло листа «Про погодження надання земельних ділянок» за №18-9-0.331-5886/0/2-20.
Листом Микуличинської сільської ради №270-02-11 від 16.10.2020 повідомлено ГУ Держгеокадастру про те, що сільська рада не буде погоджувати земельні ділянки згідно запиту, оскільки дана земельна ділянка більше 20 років перебуває у користуванні жителів села Микуличин та використовується для сінокосіння та випасання ВРХ та овець, а згідно Генерального плану село Микуличин, земельна ділянка знаходиться на території садибно-житлової забудови.
Наказом ГУ Держгеокадастру №224-УБД від 10.11.2020 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 2,00 га у власність за рахунок земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, загальною площею 8,6285 га (кадастровий номер 2611091501:15:001:0001), яка розташована за межами села Микуличин Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Надвірнянського району, на підставі невідповідності вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме : ст.5 ЗК України – розташування земельної ділянки, зазначеної на графічних матеріалах, суперечить раціональному використанню та охороні земель; ч.7 ст.118 ЗК України – місце розташування земельної ділянки не відповідає генеральному плану, оскільки земельна ділянка зазначена на графічних матеріалах розташована в зоні садибно-житлової забудови; ст.37 Закону України «Про охорону земель» – земельна ділянка є громадським пасовищем та перебуває в користуванні громадян для сінокосіння та випасання худоби.
Позивач, не погоджуючись з такими висновками відповідачів, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказом ГУ Держгеокадастру №224 від 10.11.2020, у межах повноважень та у спосіб передбачений   Конституцією України,   ЗК України, позивачу   надано правомірно-вмотивовану відмову.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного. 
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовано ЗК України,   Законом України «Про землеустрій» №858-IV від 22.05.2003,  Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ від 22.10.1993 (далі – Закон №3551-ХІІ) та розпорядженням Кабінету Міністрів України №898-р від 19.08.2015 «Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками».
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку діям суб`єкта владних повноважень, колегія суддів виходить з наступного.
Закон №3551-ХІІ визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Матеріали справи свідчать про наявність у позивача статусу учасника бойових дій, що відповідачем не заперечується.
Пунктом 14 частини 1  статті 12 Закону №3551-ХІІ передбачено, що учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, щодо першочергового відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва.
Наведене свідчить про наявність у позивача права на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва.
Поряд із зазначеним, відповідно до окремого доручення голови Держземагентства України №349/3-14-0.1 від   01.07.2014 щодо забезпечення земельними ділянками учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції, які ще не скористалися правом безкоштовної приватизації землі, зазначені особи мають першочергову можливість отримати у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ведення садівництва, індивідуального дачного будівництва та для ведення особистого селянського господарства.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України №898-р від 19.08.2015 «Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками», Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру та обласні державні адміністрації за участю органів місцевого самоврядування було зобов`язано визначити протягом місяця на території відповідної області та м. Києва земельні ділянки для відведення учасникам антитерористичної операції та сім`ям загиблих учасників антитерористичної операції та забезпечити розгляд у першочерговому порядку звернень учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо відведення їм земельних ділянок; розміщення на власних офіційних веб-сайтах інформації про місце розташування, цільове призначення та площу земельних ділянок, які можуть бути відведені учасникам антитерористичної операції та сім`ям загиблих учасників антитерористичної операції; надання в десятиденний строк після подання учасниками антитерористичної операції або членами сімей загиблих учасників антитерористичної операції заяв про надання їм земельних ділянок відповідної інформації Державній службі у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції.
Відповідно до ч.1, 2, 3   ст.22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Частиною першою статті 117 ЗК України передбачено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
За змістом ч.6 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених       ст122 цього Кодексу.
До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених   статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Частиною сьомою статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених   статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (абз.2 ч.7  ст.118 ЗК України).
Згідно ч.8, 9 ст.118 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому   статтею 186-1 цього Кодексу.
Зміст коментованих норм Кодексу свідчить, що порядок передачі (приватизації) земельних ділянок у власність громадян шляхом їх одержання із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації (щодо ділянок, які не перебувають у користуванні) регламентовано пунктом «в» ч.3 ст.16, ч.6, 7 ст.118, ст.121 ЗК України.
В свою чергу, чіткий і виключний перелік обставин, наявність яких дає підстави для відмови у прийняття відповідним органом рішень про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і надання її у власність, визначені ч.7, 9 ст.118 ЗК України.
Рішення відповідного органу, у випадку відмови у наданні дозволу, повинно бути мотивованим.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави суду дійти до висновку, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст.118 ЗК України.
Правовий статус ГУ Держгеокадастру визначено відповідним Положенням, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №333 від 29.09.2016 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за №1391/29521).
Пунктом 8 цього Положення передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.
Рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру в області.
Судом з`ясовано, що   09.10.2020, подаючи заяву, позивач звертався щодо надання йому   дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у власність за рахунок (в межах) вже сформованої земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею   8,6285 га (кадастровий номер 2611091501:15:001:0001), свідченням чого є витяг із публічного Державного земельного кадастру України, долученого позивачем до клопотання.
Головним управлінням на виконання доручення Віці-прем`єр-міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №37732/0/1-14 від 08.10.2014 та рішення колегії Держземагенства України №2/1 від 14.10.2014 «Про обов`язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності» на адресу Микуличинської сільської ради 15.10.2020, для вирішення порушеного позивачем питання, направлено лист №18-9-0.331-5884/0/2-20 з пропозицією надання письмового рішення щодо можливості надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, надаючи долучений позивачем картографічний матеріал із Державного земельного кадастру України.   
Микуличинська сільська рада надала відповідь №270-02-11 від 16.10.2020 про не погодження передачі земельної ділянки згідно запиту, оскільки така вже більше 20 років перебуває у користуванні жителів с. Микуличин та використовується для сінокосіння і випасання великої рогатої худоби та овець.
При цьому сільською радою повідомлено, що згідно Генерального плану с. Микуличин, земельна ділянка знаходиться на території садибно-житлової забудови.
Вказана відповідь Микуличинська сільська рада про результати розгляду запиту ГУ Держгеокадастру, серед іншого, стала підставою для прийняття ГУ Держгеокадастру в області оскаржуваного наказу №224-УБД від 10.11.2020 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки».
Уповноважений органом виконавчої влади за результатами розгляду заяви (клопотання) позивача від 09.10.2020, відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України,  позивачу було надано відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оформлену наказом №224-УБД від 10.11.2020, яка містить певну мотивацію.
Як доведено матеріалами справи, сільська рада наполягає на тому, що сформована земельна ділянка сільськогосподарського призначення державної власності, загальною площею 8,6285 га (кадастровий номер 2611091501:15:001:0001) вже більше 20 років перебуває у користуванні жителів с. Микуличин та використовується для сінокосіння і випасання великої рогатої худоби та овець. У суду відсутні підстав ставити під сумнів зміст такої відповіді і як такої обставини про перебування землі у користуванні інших фізичних осіб.
Системний аналіз коментованих вище норм   ЗК України свідчить про те, що передумовою прийняття відповідним органом одного з рішень (надати дозвіл або надати мотивовану відмову у наданні дозволу), є дотримання заявником (зацікавленою особою), обов`язкових вимог щодо належного оформлення звернення у формі клопотання. При цьому, обов`язків перелік документів, які повинен подати заявник, визначений ч.6 ст.118 ЗК України.
Недотримання зацікавленої особи вимог до клопотання не породжує у відповідного органу виникнення обов`язку щодо прийняття позитивного рішення в частині надання дозволу на складання проекту відведення землі, так як орган, що приймає рішення повинен розглянути і вирішити, чи можливо задовольнити заяву громадянина за конкретним місцем розташування, наявністю чи відсутністю згоди землекористувача, із території якого має місце вилучення і відведення землі, відповідною площею ділянки, за її цільовим призначенням.
Відсутність таких вихідних даних (в тому числі погодження землекористувача, у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) не дозволяє відповідному органу перевірити питання, визначені у ч.7 ст.118 ЗК України, які є обов`язковими для з`ясування.
Поданий відповідачем лист свідчить те, що позивач, звертаючись із заявою до ГУ Держгеокадастру, не дотримався вимог ч.6 ст.118 ЗК України, так як до клопотання не додав погодження землекористувача (землекористувачів) про вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб.
Частиною п`ятою   статті 20 ЗК України передбачено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.
Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту (ч.1 ст.17 Закону України   «Про регулювання містобудівної діяльності»).
За змістом ч.6 ст.118, п. «г»  ч.1 ст.121 ЗК України, присадибна ділянка відноситься до земель для   будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а землі для   ведення особисто селянського господарства   відносяться до переліку   земель сільськогосподарського призначення   (п. «а»   ч.3   ст.22 ЗК України).
За змістом ст.38 цього Кодексу, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Використання земель житлової та громадської забудови за змістом ч.1   ст.39 ЗК України   здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.
Відтак, як відповідачами так і судом встановлено невідповідність місця розташування об`єкта (землі), дозвіл на відведення якого із призначенням для ведення особистого селянського господарства мав намір отримати позивач, вимогам генерального плану як основній містобудівній документації с. Микуличин, оскільки земельна ділянка загальною площею 8,6285 га (кадастровий номер 2611091501:15:001:0001) розташована в зоні садибної житлової забудови.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду   -   без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року по справі №300/3484/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Л. П. Іщук