ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2021 р. 	Справа № 480/6209/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.12.2020 (суддя М.М. Шаповал, м. Суми)  по справі № 480/6209/20
за позовом                ОСОБА_1  
до               Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради      третя особа                Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради 
про зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради (далі по тексту – відповідач), третя особа – Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради, в якому просить суд:
- зобов`язати Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради здійснити розрахунок та виплату грошової компенсації за 13 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки ОСОБА_1 ;
- стягнути з Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення;
- стягнути з Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн. на користь ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 01 січня 2020 року по 21 серпня 2020 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Департаментом соціального захисту населення Сумської міської ради. 01.01.2020 була призначена на посаду спеціаліста І категорії відділу прийняття рішень Управління надання державної соціальної допомоги Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради в порядку переведення з Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради. Пояснила, що на попередньому місці роботи не використала 11 календарних днів основної щорічної відпустки за період роботи з 08.12.2018 по 07.12.2019 та 2 календарні дні основної щорічної відпустки за період роботи з 08.12.2019 по 31.12.2019, однак, всупереч вимог ст. 116 Кодексу Законів про працю України, в день звільнення компенсація за вказані дні відпустки відповідачем виплачена не була. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 15.12.2020 по справі № 480/6209/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради, третя особа - Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради про зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку задоволено.
Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради здійснити розрахунок та виплату грошової компенсації за 13 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки ОСОБА_1 .
Стягнуто з Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради (40035, м. Суми, вул. Харківська, 35, код ЄДРПОУ 26440890) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , МФО НОМЕР_2 , IBAN: НОМЕР_3 , рахунок НОМЕР_4 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення у розмірі 59057,60 грн.
Стягнуто з Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради (40035, м. Суми, вул. Харківська, 35, код ЄДРПОУ 26440890) витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн. на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , МФО НОМЕР_2 , IBAN: НОМЕР_3 , рахунок НОМЕР_4 ).
          Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його прийняття при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.12.2020 по справі № 480/6209/20 та постановити рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що Департамент та Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради є окремими юридичними особами, для яких окремо затверджуються кошторисні призначення. Пояснив, що Департаментом неодноразово було повідомлено Управління про ненадходження коштів для компенсації щорічної невикористаної відпустки позивача листами від 09.01.2020 № 12.01-27/63/03, від 23.01.2020 № 12.01-27/353/03, від 07.08.2020 № 12.01-27/5476/06. Зазначає, що Департамент не зобов`язаний здійснювати розрахунок та виплату коштів грошової компенсації невикористаної щорічної відпустки позивача кількістю 13 днів за роботу у третьої особи у разі неперерахування останнім сум такої компенсації. Також зазначив, що в діях Департаменту відсутня, передбачена статтею 117 КЗпП України, вина за неперахування третьою особою відповідних сум компенсацій, про що зазначено в ст. 83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки». Крім того, вказує, що сума розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом розрахована невірно, адже неправильно визначений період, за який розраховується така сума.
Представник третьої особи, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, зазначив, що 31.12.2019 наказом від 28.12.2019 № 6-к ОСОБА_1 було звільнено з посади головного спеціаліста відділу генерального плану та архітектурного планування Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради по переведенню для подальшої роботи у Департаменті соціального захисту населення Сумської міської ради відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до ст. 24 Закону України "Про відпустки", за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. Однак, відповідної заяви позивач не подавала, оскільки сподівалася використати її за новим місцем роботи у Департаменті соціального захисту населення Сумської міської ради. У зв`язку з чим компенсація за невикористану відпустку в Управлінні архітектури та містобудуванні Сумської міської ради при звільненні позивачу не виплачувалась.
При цьому, перед звільненням ОСОБА_1 було видано довідку, яка складена за типовою формою, розробленою відділом організаційно-кадрової роботи Сумської міської ради та постійно застосовується всіма структурними підрозділами, згідно з якою вона не використала 11 календарних днів основної щорічної відпустки за період роботи з 08.12.2018 по 07.12.2019 та 2 календарні дні основної щорічної відпустки за період роботи з 08.12.2019 по 31.12.2019.
Пояснив, що 09.01.2020 листом № 12.01-27/63/03 Департамент звернувся до Управління щодо перерахування на його рахунок грошової компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 та надання уточнюючої довідки. Листом від 13.01.2020 № 38/08.01-20 Управління надало відповідь Департаменту та відмовило у задоволенні поставлених питань.
Зазначив, що оскільки як Управління так і Департамент входять до структури та є виконавчими органами Сумської міської ради, Фонди оплати праці працівників затверджуються Сумською міською радою та фінансуються з міського бюджету м. Суми.
Крім того зазначає, що у третьої особи при переведенні ОСОБА_1 не було жодних з підстав для здійснення нарахування грошової компенсації за невикористану відпустку (заявою не передбачено виплату компенсації за невикористану відпустку на момент переведення).
Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, з викладених підстав, просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін. 
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що наказом Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради від 28.12.2019 № 6-к ОСОБА_1 було звільнено з посади головного спеціаліста відділу генерального плану та архітектурного планування Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради по переведенню для подальшої роботи у Департаменті соціального захисту населення Сумської міської ради відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.
01.01.2020 позивач була призначена на посаду спеціаліста І категорії відділу прийняття рішень Управління надання державної соціальної допомоги Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради в порядку переведення з Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради (запис № 34 у трудовій книжці Серія НОМЕР_5 ) (а.с. 8).
Таким чином, у період з 01 січня 2020 року по 21 серпня 2020 року ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах із Департаментом соціального захисту населення Сумської міської ради. 
Згідно копії довідки Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради від 28.12.2019 № 1784/98.01-22, позивач на попередньому місці роботи не використала 11 календарних днів основної щорічної відпустки за період роботи з 08.12.2018 по 07.12.2019 та 2 календарні дні основної щорічної відпустки за період роботи з 08.12.2019 по 31.12.2019, компенсація за невикористану відпустку при звільнені не виплачувалася (а.с. 9).
21.08.2020 наказом Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради від 17.08.2020 № 113-к "Про звільнення ОСОБА_1 " було звільнено позивача за власним бажанням, відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України.
У пункті 3 наказу зазначено: вважати такою, що не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_1 щодо оплати грошової компенсації за невикористанні дні основної щорічної відпустки в кількості 13 календарних днів за період роботи в Управлінні архітектури та містобудування Сумської міської ради у зв`язку з відсутністю юридичних підстав для виплати Департаментом соціального захисту населення Сумської міської ради суми компенсації за попереднім місцем роботи (а.с. 14).
Не погодившись з діями відповідача щодо невиплати грошової компенсації за 13 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 21 Конституції України встановлено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах.
Згідно частини другої статті 38 Конституції України, громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Відповідно до статей 43, 45 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
Кожен хто працює має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.
Положеннями статті 2 Закону України "Про відпустки" встановлено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Згідно частини 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Положеннями статті 116 КЗпП України передбачено, що, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 82 КЗпП України, до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 вказаного Кодексу), зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).
Колегія суддів зауважує, що відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
Аналогічні норми закріплено у частині 1 статті 24 Закону України "Про відпустки", у якій вказано, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. 
Таким чином, з аналізу вказаних норм права вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум.
Однак, як встановлено судом та не заперечується відповідачем, в день звільнення ОСОБА_1 21.08.2020, Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є порушенням частини 1 ст. 116 КЗпП України.
Колегія суддів враховує правила статті 11 Конвенції Міжнародної організації праці №132 про оплачувані відпустки (переглянутої у 1970 році), ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці №132 (переглянутої) 1970 року про оплачувані відпустки» від 29 травня 2001 року, якими передбачено, що особі, що працює за наймом, надається після припинення роботи оплачувана відпустка, пропорційно тривалості періоду її роботи, за який вона ще не отримала відпустку, або замість цього їй виплачується компенсація чи надається еквівалентне право на майбутню відпустку.
Приймаючи до уваги встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, під час звільнення позивача з посади спеціаліста І категорії відділу прийняття рішень Управління надання державної соціальної допомоги Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради, не здійснивши з ОСОБА_1 остаточний розрахунок та не виплативши їй, зокрема, грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 13 календарних днів, не виконав покладений на нього статтею 116 КЗпП України обов`язок, а тому позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що Департамент не зобов`язаний здійснювати розрахунок та виплату коштів грошової компенсації невикористаної щорічної відпустки позивача кількістю 13 днів за роботу у третьої особи у разі неперерахування останнім сум такої компенсації, колегія суддів вважає такими, що не спростовують право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, у день звільнення позивача, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки.
У зв`язку з чим, у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31.10.2019 (справа №825/598/17).
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020 (справа №806/305/17).
Крім того, у постанові від 15.09.2015 (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з працівником остаточного розрахунку.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на час звернення позивача до суду з цим позовом та станом на час винесення рішення судом першої інстанції, остаточного розрахунку із позивачем ще не було проведено, тобто відповідачем не було виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані нею дні щорічної основної відпустки. Не надано доказів проведення такого розрахунку станом на час винесення рішення судом першої інстанції і до суду апеляційної інстанції.
Рішенням суду першої інстанції зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. При цьому, грошового розміру такої компенсації судом першої інстанції не визначено.
В той же час, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 24.10.2011 у справі № 6-39цс11, для визначення розміру середнього заробітку при звільненні мають враховуватись такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що визначаючись щодо розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати зокрема: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вказані висновки застосовані Верховним Судом і у адміністративній справі №816/1640/17 (постанова від 20 травня 2020 року).
Отже, для проведення розрахунків належної до виплати суми компенсації втрати частини доходів суд має зокрема встановити розмір недоплаченої суми, визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості.
Водночас, колегія суддів зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, колегія суддів, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, за відсутності факту проведення із позивачем остаточного фактичного розрахунку, є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.
Рішення в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу останнім не оскаржено, а тому в даній частині рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№4909/04; пункт58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення вимог позивача про стягнення з Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення у розмірі 59057,60 грн..
В іншій частині рішення доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради - задовольнити частково.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 15.12.2020 по справі № 480/6209/20 - скасувати в частині задоволення вимог позивача про стягнення з Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради (40035, м. Суми, вул. Харківська, 35, код ЄДРПОУ 26440890) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , МФО НОМЕР_2 , IBAN: НОМЕР_3 , рахунок НОМЕР_4 ) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення у розмірі 59057,60 грн..
В цій частині прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.12.2020 по справі № 480/6209/20 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	В.Б. Русанова    Т.С. Перцова