ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" квітня 2021 р.                                                        Справа №914/2863/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді:                                                                      Плотніцького Б.Д.,
Суддів:                                                                                                    Кордюк Г.Т., 
                                                                                          Кравчук Н.М.,
розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення  (виклику) учасників справи.
розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства “ТОР”, б/н від 21.01.2021 (вх. № 01-05/425/21 від 28.01.2021)
на рішення Господарського суду Львівської області від 15.12.2020, повний текст рішення складено 21.12.2020 
у справі № 914/2863/20 (суддя Фартушок Т.Б.)
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “ЕНЕРДЖІ ТРЕЙД ГРУП”, м. Київ
до відповідача: Приватного підприємства “ТОР”, Львівська область, Яворівський район, м. Новояворівськ
про: стягнення заборгованості
ціна позову: 164 512, 22 грн
                                                            ВСТАНОВИВ:
          Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.12.2020 у справі №914/2863/20  позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 136201,19грн. суми основного боргу, 4655,59грн. пені, 1163,89грн. трьох відсотків річних та 2130,31грн. судового збору. Закрито провадження у справі в частині стягнення з ПП “ТОР” на користь ТОВ  “ЕНЕРДЖІ ТРЕЙД ГРУП” 6000грн. суми основного боргу. В решті в позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ПП “ТОР” оскаржило таке  в апеляційному порядку. Апеляційну скаргу подано до Господарського суду Львівської області 21.01.2021,  на адресу Західного апеляційного господарського суду така надійшла 28.01.2021.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права. Так, апелянт зазначає, що він добровільно сплатив 6000 грн. основного боргу, звертався до позивача з пропозицією мирного урегулювання спору, вважає надмірними штрафні санкції. Просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. 
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення  (виклику) учасників справи
Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
22.03.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “ЕНЕРДЖІ ТРЕЙД УА” (надалі – Позивач, Постачальник) та Приватним підприємством “ТОР” (надалі – Відповідач, Споживач) укладено Договір поставки природного газу №П-08/2016 (далі – Договір), за умовами якого (п.п.1.1. – 1.3. Договору) Постачальник зобов`язувався поставити Споживачеві у 2016 році природний газ (надалі – газ), а Споживач зобов`язувався прийняти та оплатити Постачальнику його вартість у розмірах, строки, порядку та на умовах, передбачених Договором.
Споживач за даним Договором є кінцевим споживачем газу, який постачається для забезпечення його власних потреб (п.1.2. Договору).
Пунктом 2.1 Договору визначено, що Постачальник передає Споживачу газ обсягом 270 тис.куб.м., у тому числі по місяцях:

Місяць	Обсяг	Місяць	Обсяг	Місяць	Обсяг	
квітень	30	липень	30	жовтень	30	
травень	30	серпень	30	листопад	30	
червень	30	вересень	30	грудень	30	
ІІ квартал	90	ІІІ квартал 	90	ІV квартал	90	

Відповідно до п.3.1 Договору кількість поставленого Споживачу газу визначається за показниками встановленого у Споживача комерційного вузла обліку та підтверджується газорозподільною або газотранспортною організацією. 
Пунктом 3.4. Договору Сторонами встановлено, що приймання-передача газу, поставленого Постачальником та прийнятого Споживачем у звітному місяці, оформлюється шляхом підписання та скріплення печаткою щомісячних Актів приймання-передачі, що є невід`ємними частинами Договору і які є підставою для остаточних розрахунків між Сторонами.
Згідно п.4.1. Договору ціна на газ, який підлягає постачанню у відповідному місяці поставки, визначається Сторонами у додаткових угодах до Договору щомісячно.
У п. 5.1 Договору зазначено, що Споживач повинен сплатити вартість місячного обсягу газу на рахунок Постачальника на умовах оплати в 100% за фактично переданий Постачальником газ до п`ятого числа місяця, наступного за звітним. При зменшенні місячного обсягу споживання газу Споживачем залишок коштів зараховується в оплату за наступний місяць поставки з врахуванням положень п.п. 4.1., 5.1.1. Договору. При збільшенні споживання місячного обсягу газу Споживач зобов`язаний провести оплату за обсяг газу, на який збільшилась поставка з урахуванням положень п.п. 2.3., 4.1., 5.1.1. Договору.
Пунктом 5.2. Договору Сторонами встановлено, що прострочення Споживачем оплати не є його відмовою від Договору.
Відповідно до п.6.1. Договору при порушенні умов Договору Сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.
У разі порушення Споживачем порядку та строків оплати поставленого Постачальником газу Споживач сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла протягом всього періоду, за який сплачується пеня. Пеня, нараховується від суми простроченого платежу за кожен день протягом всього періоду прострочення і не обмежується шестимісячним строком згідно ч.6 ст.232 ГК України (п.6.2.1. Договору).
Згідно із пунктом 6.2.3. Договору у разі наявності заборгованості за минулі періоди Постачальник має право грошові кошти, отримані від Споживача за газ в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості Споживача відповідно до черговості її виникнення.
Згідно пункту 9.1 Договору цей Договір набирає чинності з дати його підписання та діє в частині поставок газу до 31.03.2016р., а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення. Якщо жодна із сторін протягом 30 днів до закінчення терміну дії Договору не сповістить іншу сторону в письмовому вигляді про його розірвання, термін дії Договору буде автоматично продовжуватись на кожен наступний рік.
Додатковою угодою від 25.05.2020р. №2020/06/01 до Договору Сторонами встановлено, що ціна на природний газ, який буде постачатись з 01.06.2020р. за 1000куб.м. встановлюється в національній валюті України – гривні і складає без урахування вартості податку на додану вартість 2458,33грн. Крім того, компенсація вартості послуг замовленої потужності (транспортування), яка складає без урахуванням податку на додану вартість 124,16грн. за 1000куб.м. До вартості послуг застосовується коефіцієнт НКРЕКП для замовлення потужності на добу наперед – 1,1, що складає без урахування податку на додану вартість 136,58грн. за 1000куб.м. Крім того, ПДВ в розмірі 20% - 518,98грн. Разом за 1000куб.м. – 3113,90грн. з ПДВ.
Додатковою угодою від 25.06.2020р. №2020/07/02 до Договору Сторонами встановлено, що ціна на природний газ, який буде постачатись з 01.07.2020р. за 1000куб.м. встановлюється в національній валюті України – гривні і складає без урахування вартості податку на додану вартість 3354,17грн. Крім того, компенсація вартості послуг замовленої потужності (транспортування), яка складає без урахуванням податку на додану вартість 124,16грн. за 1000куб.м. До вартості послуг застосовується коефіцієнт НКРЕКП для замовлення потужності на добу наперед – 1,1, що складає без урахування податку на додану вартість 136,58грн. за 1000куб.м. Крім того, ПДВ в розмірі 20% - 698,15грн. Разом за 1000куб.м. – 4188,90грн. з ПДВ.
Вказаний Договір та Додаткові угоди до нього підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб – Сторін Договору.
В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач покликається на те, що протягом червня – серпня 2020р. Позивачем поставлено, а Відповідачем отримано газ за Договором на суму 198237,84грн., що підтверджується Актами приймання-передачі природного газу від 30.06.2020р. №00000025678 на суму 86641,18грн., від 31.07.2020р. №00000026998 на суму 111342,94грн., від 31.08.2020р. №00000027812 на суму 253,72грн.
Вказані Акти приймання-передачі природного газу підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб – Сторін Договору.
Відповідачем взяті на себе договірні зобов`язання з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем природного газу у встановлені Договором порядку та строки належним чином не виконано, внаслідок чого утворився борг в розмірі 142201,19грн.
Гарантійним листом від 20.08.2020р. вих. №01/08 Відповідач повідомляв Позивача про намір сплатити за поставлений в червні 2020р. природний газ в розмірі 26278,72грн. до 27.08.2020р., в липні 2020р. в розмірі 31342,94грн. – до 01.09.2020р., в липні 2020р. в розмірі 40000грн. – до 15.09.2020р., в березні 2020р. в розмірі 40000грн. – до 30.09.2020р. Крім того, Відповідач у вказаному листі просив Позивача скасувати нараховану пеню в розмірі 15110,19грн.
Позивач звертався до Відповідача із Претензією від 02.09.2020р. вих. №вих./3900 із вимогою про сплату 137621,66грн. суми основного боргу з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем природного газу за Договором, а також 16344,58грн. пені та 2684,55грн. трьох відсотків річних, нарахованих за порушення порядку і строку здійснення оплати газу за Договором.
З підстав наведеного Позивач просив суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 142201,19грн. суми основного боргу з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем природного газу за Договором, а також 18968,62грн. пені та 3342,41грн. трьох відсотків річних за порушення строку і порядку оплати поставленого за вказаним Договором природного газу.

15.12.2020р. Відповідачем подано до суду заяву (вх. №35762/20) у якій він визнає позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 136201,09грн. та клопотання, (вх. №35760/20), у якому просить суд долучити до матеріалів справи копію Платіжного доручення від 10.12.2020р. №452 на суму 6000грн., яким обґрунтовує часткову сплату суми заборгованості, стягнення якої є предметом спору у даній справі.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
У відповідності до вимог ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У відповідності до вимог ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.
Статтею 714 ЦК України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно ч.1 ст.693 ЦК України у випадку, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
При цьому суд зазначає, що підписання Відповідачем Актів приймання-передачі природного газу, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” і які відповідають вимогам, зокрема ст.9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами ч. 1 ст. 692 ЦК України. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012).

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).
Згідно із ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Приписами ч.2 ст.180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.
Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань”, що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч.2 вказаної статті визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Приписами п.2 ч.1 ст.231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 4.4. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 26.12.2011р. №18 “Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції”, що господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі можливе в разі, коли предмет спору існував на момент відкриття провадження та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Як вбачається із поданої Відповідачем копії Платіжного доручення від 10.12.2020р. №452, Відповідачем 10.12.2020р. сплачено на користь Позивача 6000грн. призначення платежу: “За газ природний зг. Договору №П-08/2016 від 22.03.2016р. за 06.2020р. в т.ч. ПДВ 1000 грн.”.
В судовому засіданні суд роз`яснив представникам Учасників справи наслідки закриття провадження у справі, зокрема, що згідно ч.3. ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. 
Нормою ч.4 ст.231 ГПК України визначено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.
З підстав наведеного суд першої інстанції дійшов правомірних висновків про те, що предмет спору в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 6000грн. суми заборгованості з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем природного газу за Договором припинив своє існування після відкриття провадження у справі, що має наслідком закриття провадження у справі в цій частині позовних вимог на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України у зв`язку із відсутністю предмета спору.
Відповідно до ч.1 ст.191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Згідно ч.4 ст.191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги доведеність належними, достатніми, допустимими, достовірними та вірогідними доказами факту укладення між Сторонами Договору, виконання умов Договору зі сторони Позивача, порушення Відповідачем його умов щодо оплати поставленого за Договором газу, доведеність розміру основного боргу, беручи до уваги відсутність заперечення Відповідача як щодо факту виникнення між Сторонами договірних правовідносин і прийняття газу за Договором, так і щодо наявності та розміру основного боргу за Договором, часткову сплату Відповідачем суми боргу в розмірі 6000грн. після відкриття провадження та визнання позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 136201,19грн. колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 136201,19грн. суми основного боргу з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем природного газу за Договором є підставними та обґрунтованими, позов в цій частині позовних вимог підлягає до задоволення у повному обсязі, а провадження у справі в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 6000грн. суми заборгованості з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем природного газу за Договором – закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України у зв`язку із відсутністю предмета спору.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 18968,62грн. пені за період з 01.01.2020р. по 28.10.2020р.
Відповідно до п. 6.2.1. Договору у разі порушення Споживачем порядку та строків оплати поставленого Постачальником газу Споживач сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла протягом всього періоду, за який сплачується пеня. Пеня, нараховується від суми простроченого платежу за кожен день протягом всього періоду прострочення і не обмежується шестимісячним строком згідно ч.6 ст.232 ГК України.
Згідно з ст.ст.549, 611, 625 ЦК України, ст.230 ГК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно положень ст. 229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.
Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.     1 ст.     230 Господарського кодексу України).
Відповідно до ст.     549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше     майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або     неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.     1 ст.     550 ЦК     України).
Частиною     1 ст.     231 Господарського кодексу України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.
Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання — господарською організацією (ч.ч.6,     7 ст.231 Господарського кодексу України).
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч.ч. 1 і 2 ст. 551 ЦК України).
Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Окрім того, суд зазначає, що аналогічну правову позицію викладено і у пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань”, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.
При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Перевіривши правильність розрахунку пені за заявлений Позивачем період, суд встановив, що такий проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано часу виникнення заборгованості, періодів її існування, розміру заборгованості з врахуванням здійснених Відповідачем її часткових оплат та приписів ч.5 ст.254 ЦК України щодо моменту виникнення прострочки оплати поставленого за Договором газу. Окрім того, Позивачем при здійсненні розрахунку суми пені здійснено нарахування суми пені за період з 01.01.2020р. по 28.10.2020р. в той час, як підставами позовних вимог у поданій до господарського суду позовній заяві зазначає порушення Відповідачем строку і порядку оплати природного газу за Договором за червень, липень та серпень 2020р. 
Таким чином, з врахуванням поданих Позивачем доказів та заявлених підстав позову, нарахування пені за порушення порядку та строку здійснення оплати поставленого природного газу за період до червня 2020р. є необґрунтованим.
Відтак, сума належної до стягнення з Відповідача на користь Позивача пені за порушення порядку і строку оплати поставленого за Договором природного газу за період з червня по серпень 2020р. становить 4655,59грн.
З підстав наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 18968,62грн. пені є частково мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 4655,59грн.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 3342,41грн. 3% річних за період з 01.01.2020р. по 28.10.2020р.
Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань”, а також постановах Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №3-1522гс16, від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12 та від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11.
Окрім того, суд зазначає що аналогічні правові позиції викладено і в постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц, що стаття 625 ЦК України     розміщена у розділі І “Загальні положення про зобов`язання” книги 5     ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5     ЦК України     поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5     ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5     ЦК України). Таким чином, у     статті 625 ЦК України     визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом статей     524,     533-535     і     625 ЦК України     грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
Суд зазначає, що аналогічну правову позицію викладено і у пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань”, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.
При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Суд першої інстанції вірно встановив, що розрахунок проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано часу виникнення заборгованості, періодів її існування, розміру заборгованості з врахуванням здійснених Відповідачем її часткових оплат та приписів ч.5 ст.254 ЦК України щодо моменту виникнення прострочки оплати поставленого за Договором газу. Окрім того, Позивачем при здійсненні розрахунку суми трьох відсотків річних здійснено нарахування суми пені за період з 01.01.2020р. по 28.10.2020р. в той час, як підставами позовних вимог у поданій до господарського суду позовній заяві зазначає порушення Відповідачем строку і порядку оплати природного газу за Договором за червень, липень та серпень 2020р. 
Таким чином, з врахуванням поданих Позивачем доказів та заявлених підстав позову, нарахування трьох відсотків річних за порушення порядку та строку здійснення оплати поставленого природного газу за період до червня 2020р. є необґрунтованим.
Відтак, сума належної до стягнення з Відповідача на користь Позивача трьох відсотків річних за порушення порядку і строку оплати поставленого за Договором природного газу за період з червня по серпень 2020р. становить 1163,89грн.
Відповідно до ст.ст.73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Згідно з ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).
Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст.17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Поряд з цим, за змістом п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах “Трофимчук проти України”, “Серявін та інші проти України” обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.
Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України,   покладаються на апелянта.
У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю з 02.03.2021 по 05.04.2021 головуючого судді Плотніцького Б.Д., датою складення та підписання даної постанови є 07.04.2021.
Керуючись ст.ст. 86, 255, 269, 275, 276, 282 ГПК України,  Західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства “ТОР”, б/н від 21.01.2021 (вх. № 01-05/425/21 від 28.01.2021)  залишити без  задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 15.12.2020 у справі №914/2863/20 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий -суддя                                                            Плотніцький Б.Д.

Суддя                                                                                Кордюк Г.Т.

          Суддя                                                                                Кравчук Н.М.