ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" червня 2021 р.           Справа№ 910/11021/15
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Владимиренко С.В.
суддів:            Ходаківської І.П. 
          Демидової А.М. 

за участю секретаря судового засідання Островерхої В.Л. 
за участю представників сторін зазначених у протоколі судового засідання від 08.06.2021
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз»
на рішення           Господарського суду міста Києва від 31.07.2015 (повний текст складено 05.08.2015) 
у справі  №910/11021/15 (суддя Підченко Ю.О.)
за позовом          Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи 
«Сумигаз» (Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз»)
до          Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» (Публічного акціонерного товариства 
«Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»)
про          визнання договору укладеним  
ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Сумигаз», правонаступником якого є Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», правонаступником якого є Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - відповідач) про визнання договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами) укладеним.  
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідач є власником складових ЄГТСУ - побутового провідного газопроводу до Свято-Троїцького монастиря Охтирського району Сумської області, який входить до складу ЄГТСУ та, відповідно до положень частин четвертої, п`ятої      статті 7-1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", зобов`язаний укласти з газотранспортним або газорозподільним підприємством договір про експлуатацію складових газотранспортної системи відповідно до Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (надалі - НКРЕ) від 07.03.2013 № 228 "Про затвердження Типового договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами)".
Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.07.2015 у справі №910/11021/15 у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» відмовлено повністю.            Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд виходив з того, що спірний договір не базується на державному замовленні та не є обов`язком для укладення в силу прямої норми закону, а тому підстави для зобов`язання відповідача укласти з позивачем такий договір на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України відсутні.  
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» звернулося до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2015 у справі №910/11021/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги позивач посилається на необхідність укладення Договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України в силу положень ч.ч. 4, 5 ст. 7-1 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», оскільки відповідач є власником складових Єдиної газотранспортної системи України та при цьому не є газотранспортним або газорозподільним підприємством. 
Як вказує апелянт, у відповідача відсутня об`єктивна можливість самостійно забезпечити експлуатацію складових ЄГТСУ, власником яких є відповідач, (відсутня ліцензія на постачання та розподіл природного газу, відповідні газові служби тощо), а єдиним можливим способом належного технічного обслуговування та експлуатації складових ЄГТСУ та забезпечення безперебійного та безаварійного постачання природного газу споживачам на території Сумської області, є укладення Договору на умовах запропонованих НКРЕ постановою від 07.03.2013 №228 «Про затвердження Типового договору на експлуатацію складових єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними підприємствами)».    
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2015 у справі №910/11021/15 задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2015 у справі №910/11021/15 скасовано, прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю. Визнано укладеним з 12.05.2013 між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» договір на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України у редакції позивача. 
Постановою Верховного Суду від 08.04.2021 у справі №910/11021/15 касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в особі філії «Центр метрології та газорозподільних систем» Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 у справі №910/11021/15 скасовано. Справу № 910/11021/15 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд вказав, що при новому розгляді суду апеляційної інстанції слід надати оцінку змісту договору на експлуатацію складових ЄГТСУ у редакції, запропонованій Позивачем, дослідити істотні умови спірного договору на предмет їх відповідності чинному законодавству і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону. Також при новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно врахувати правові висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 25.05.2018 у справі № 61/341, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постановах від 14.03.2018 у справі №35/223, від 18.07.2018 у справі № 5011-69/9686-2012, від 11.11.2020 у справі № 5/77.          
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2021 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» у справі №910/11021/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Владимиренко С.В., судді Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2015 у справі №910/11021/15 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі. Розгляд справи №910/11021/15 призначено на 15.06.2021 об 11 год. 45 хв.                            14.06.2021 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи» Сумигаз» у справі №910/11021/15. Позивач наполягає на необхідності укладення Договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України, оскільки позивач відповідно до вимог Закону України «Про ринок природного газу» є оператором газорозподільної системи та має здійснювати комплекс технічних заходів щодо забезпечення безаварійного та безперебійного розподілу природного газу до підвідного газопроводу до Свято-Троїцького монастиря Охтирського району Сумської області, що перебуває у власності відповідача, який має укласти з позивачем Договір на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України згідно положень ч.ч. 4, 5 ст. 7-1 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» відповідно до Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 07.03.2013 №228 «Про затвердження Типового договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами)». 
Також апелянт повідомив суд апеляційної інстанції про те, що відсутність договірних правовідносин між сторонами, як суб`єктами ринку природного газу, зафіксовано перевірками НКРЕКП, зокрема у актах планової перевірки дотримання Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом Ліцензійних умов провадження господарської діяльності природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ №3 від 07.03.2014 (перевірка за 2013 рік), №8 від 13.03.2015 (перевірка за 2014 рік), №111 від 10.07.2017 (перевірка за 2015-2016 роки). За результатами відкритого обговорення Акту 2015-2016 НКРЕКП було ухвалено постанову №1295 від 27.10.2017 «Про накладення штрафу на АТ «Сумигаз» за порушення Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ».        
Представник позивача у судовому засіданні 15.06.2021 підтримав вимоги та доводи, викладені в його апеляційній скарзі та просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2015 у справі №910/11021/15 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Представник відповідача у судовому засіданні 15.06.2021 заперечив проти вимог та доводів апеляційної скарги позивача, просив відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2015 у справі №910/11021/15 залишити без змін. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, пояснень до неї, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.
Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.
При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.
Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Частинами першою - третьою      ст. 180 ГК України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства (частина перша). Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (частина друга). При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частина третя).
Тобто, предмет, ціна та строк дії договору є істотними умовами господарського договору.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.
Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до      ст. 187 ГК України      спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору (частина перша). День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше (частина друга).
             Зі змісту зазначеної статті убачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування.
Примусовий порядок укладення господарських договорів за рішенням суду регулюється      статтею 187 ГК України      та      статтею 648 ЦК України.
Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Сумигаз», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» згідно Статуту останнього в редакції 2019, зміна назви та типу відбулось на підставі рішення річних Загальних зборів акціонерів ПАТ «Сумигаз» (протоколом №1 від 17.04.2019) є суб`єктом господарювання, основними видами діяльності якого є постачання та розподіл газу за врегульованим тарифом, які проводяться згідно Статуту товариства та норм чинного законодавства на підставі виданих ліцензій (ліцензія серія АЕ №29554 від 27.03.2015 на розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, ліцензії серія АЕ №295555 від 27.03.2015 на постачання природного газу, нафтового газу та газу (метану) вугільних родовищ за врегульованим тарифом. (т.2, а.с. 187-209).   
Згідно п. 2.2 Статуту ПАТ «Сумигаз», як спеціалізоване підприємство газового господарства, на підставі Правил безпеки систем газопостачання, затверджені наказом Державного комітету України по нагляду за охороною праці від 01.10.1997 №254, здійснює технічне обслуговування і експлуатацію газових мереж, споруд, обладнання і приладів для газопостачання природного і скрапленого газу, виконання ремонтів, газових приладів і пристроїв, локалізацію і ліквідацію аварійних ситуацій.     
На замовлення та за кошти відповідача було збудовано підвідний газопровід до Свято-Троїцького монастиря Охтирського району Сумської області, який входить до складу ЄГТСУ. Вказані обставини сторонами  підтверджено, а тому не потребують доказуванню за приписами ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
Листом від 11.12.2013 № 30/1772 Позивач звернувся до Відповідача, в якому зазначив, що станом на 01.11.2013 між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" відсутні дозволені законом договірні відносини, які врегульовують використання газорозподільних мереж, власником яких є Відповідач, у зв`язку з чим просив останнього підписати договір на експлуатацію складових ЄГТСУ та один примірник повернути Позивачу, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку № 8712 від 11.12.2013.
Указаний лист Відповідач залишив без відповіді.
Листом від 29.05.2014 № 04/315 позивач звернувся до відповідача з проханням підписати договір на експлуатацію складових ЄГТСУ та один примірник договору повернути Позивачу у зв`язку із тим, що з 01.01.2013 вступили в дію зміни до Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» згідно яких експлуатація газорозподільних мережа, які є складовою Єдиної газотранспортної системи України, здійснюється виключно газорозподільними підприємствами. (т.1, а.с. 17). 
У відповідь на вказаний лист відповідач повідомив, що компанія не має підстав приводити договірні відносини згідно з постановою НКРЕ від 07.03.2013 №226, №227, №228, оскільки на момент укладення договорів оренди газопроводів та споруд на них від 01.09.2004 №14/1166/04 та від 01.09.2004 №14/1166/04-1, укладених між НАК «Нафтогаз України» і ПАТ «Сумигаз», на компанію не було покладено будь-яких обмежень (заборони) розпорядження її основними засобами, які діють тільки з лютого 2007 року відповідно до ст. 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», враховуючи укладені договору оренди, компанія у повній мірі забезпечує надійну та безпечну експлуатацію належних їй газопроводів та споруд на них згідно з вимогами законодавства та правилами технічної експлуатації. (т.1, а.с. 20-21). 
Листами від 25.06.2014 №04/867, від 30.09.2014 №30/519 та 18.02.2015 №30/242 позивач повідомляв, що з 01.01.2013 вступив в дію Закон України «Про засади функціонування ринку природного газу», згідно з яким експлуатація газорозподільних мереж, що є складовими Єдиної газотранспортної системи України, здійснюються виключно газорозподільними підприємствами, а тому просив відповідача оформити направлений раніше договір експлуатації складових ЄГТСУ та додаткові угоди до договорів оренди, підписати, скріпити печатками та по одному примірнику кожного договору, додаткової угоди повернути на адресу позивача. (т.1, а.с. 22-27, 29-31, 33-35). 
Судом першої інстанції вірно зазначено, що при зверненні з позовом у квітні 2015 року ПАТ «Сумигаз» позовні вимоги обґрунтувало, зокрема, положеннями      статті 7-1 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу»      (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та постановою НКРЕ від 07.03.2013 № 228, якою затверджено Типовий договір на експлуатацію складових ЄГТСУ.
За приписами ч.ч. 4, 5 ст. 7-1 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин, власники складових Єдиної газотранспортної системи України зобов`язані  забезпечити  надійну  та безпечну експлуатацію Єдиної газотранспортної  системи України згідно з вимогами законодавства та правилами технічної експлуатації. У разі невиконання зазначених вимог  власники  складових Єдиної газотранспортної системи України зобов`язані  передати  належні їм складові Єдиної газотранспортної системи України у власність, господарське відання чи користування газотранспортному або газорозподільному підприємству чи укласти з газотранспортним  або  газорозподільним  підприємством договір про експлуатацію таких складових. Експлуатація Єдиної газотранспортної системи України здійснюється виключно  газотранспортними  або  газорозподільними підприємствами. 
Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики «Про затвердження Типового договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами)» від 07.03.2013 №228, яка також діяла на момент виникнення спірних правовідносин, був затверджений Типовий договір на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами). 
Як правильно встановлено судом першої інстанції, чинне законодавство станом на дату винесення судового рішення у даній справі - 31.07.2015, не містило прямої вказівки щодо обов`язку відповідача укладати з позивачем виключно договори на експлуатацію належних відповідачу складових ЄГТС. Відповідач як власник складових ЄГТС не обмежений законодавством у розпорядженні належними йому складовими ЄГТС шляхом укладення виключно договору на її експлуатацію: такі складові можуть, зокрема, бути передані у користування або у господарське відання чи у власність газорозподільному/газопостачальному підприємству.  
Закон України «Про засади функціонування ринку природного газу» втратив чинність з 01.10.2015 на підставі Закону України «Про ринок природного газу» від 09.04.2015, який набрав чинності з 08.05.2015. Постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 07.03.2013 № 228 також з 27.11.2015 втратила чинність згідно з постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах регулювання енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2494 «Про затвердження Кодексу газорозподільних систем», прийнятою на виконання Закону України «Про ринок природного газу». 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» газорозподільна система - технологічний комплекс, що складається з організаційно і технологічно пов`язаних між собою об`єктів, призначених для розподілу природного газу від газорозподільних станцій безпосередньо споживачам.
Статтею 37 вказаного Закону визначено, що оператор газорозподільної системи відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання у належному стані та розвиток (включаючи нове будівництво та реконструкцію) газорозподільної системи, якою він користується на законних підставах.
Права та обов`язки оператора газорозподільної системи визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу (ч. 1 ст. 38 Закону України «Про ринок природного газу»).
Таким чином, враховуючи вищенаведені положення Закону України «Про ринок природного газу» до основних функцій Оператора ГРМ належить надійна та безпечна експлуатація, підтримання у належному стані та розвиток газорозподільної системи, якою він користується на законних підставах.  
При цьому, ні Закон України «Про засади функціонування ринку природного газу» втратив чинність з 01.10.2015, який був діючий на дату звернення позивача до суду, ні Закон України «Про ринок природного газу», який набрав чинності з 08.05.2015 не містить будь-яких обов`язків для власників газорозподільних систем щодо укладення договорів на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України з Оператором ГРМ.  
Позивачем не доведено суду наявності підстав, визначених ч.1 ст.187 ГК України для укладення спірного договору за рішенням суду.
Водночас, Кодекс газорозподільних систем визначає взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу, а також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем, зокрема умови забезпечення механізмів взаємодії оператора газорозподільної системи з операторами суміжних систем та з іншими суб`єктами ринку природного газу (п. 2 гл. 1 р. І).
У п. 1, 2 гл. 1 р. ІІІ Кодексу газорозподільних систем визначено, що експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно Оператори ГРМ. Власники газової мережі, яка згідно з розділом II цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є Операторами ГРМ (газорозподільної системи), та Оператор ГРМ (газорозподільної системи), до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов`язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ (газорозподільної системи), або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному Оператору ГРМ (газорозподільної системи) (у тому числі шляхом купівлі-продажу). Договори експлуатації, господарського відання та користування укладаються за формами, визначеними у додатках 3-5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).
У додатку Додатку 3 до Кодексу газорозподільних систем визначено примірник договору на експлуатацію складових газорозподільних систем, який хоча і не є типовим, але містить істотні умови, необхідні для даного договору.
Згідно положень ГК України та ЦК України суди при розгляді спорів, що виникають при укладенні господарських договорів мають з`ясувати, чи дійшли сторони згоди щодо всіх істотних умов - предмет, ціна та строк дії. 
Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.  
Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів згідно ст.ст.76,77 ГПК України замовлення відповідачем у позивача послуг, наведених в проекті договору, не надано і доказів надання відповідачем позивачу завдання на надання послуг з експлуатації об`єкта у вигляді здійснення комплексу технічних заходів, необхідних для забезпечення розподілу (транспортування) природного газу, виконання робіт з технічного обслуговування, огляду, обстеження та поточного ремонту об`єкту газопостачання належного відповідачу.
Спірний газопровід є засобом здійснення господарської діяльності позивача, як Оператора газорозподільних мереж. 
Згідно п. 2.1 проекту спірного Договору вартість послуг визначається Сторонами відповідно до переліку послуг (робіт) з експлуатації об`єкта газопостачання, що надаються виконавцем замовнику та становить на один календарний рік 4      861,71 грн (чотири тисячі вісімсот шістдесят одна гривня 71 коп.), крім того, податок на додану вартість (20%) 972,34 грн. Вартість послуг (робіт) є динамічною та може коригуватись залежно від зімни цін, обсягів послуг (робіт), інфляційних процесів, нових нормативних актів, які діють на момент надання послуг (виконання робіт). 
Доказів погодження  сторонами договору істотної його умови - ціни, наведеної позивачем в п.2.1 проекту договору матеріали даної справи не містять. 
Оплата послуг позивача в редакції договору запропонованого позивачем відповідачу суперечить положенням ст. 37 Закону України «Про ринок природного газу» та Методики визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу, затвердженої постановою НКРЕКП від 25.02.2016 №236, яка була прийнята на заміну Методиці розрахунку тарифів на транспортування та постачання природного газу для підприємств з газопостачання та газифікації, затвердженій постановою НКРЕ від 04.09.2002 №983. 
Згідно з розділом ІІ Методики основним аналітичним показником при визначенні тарифу на послуги розподілу природного газу є планова річна тарифна виручка суб`єкта господарювання з розподілу природного газу на запланований період. Планування витрат, що включаються до планової тарифної виручки, здійснюється у розрахунку на рік, виходячи з обґрунтованих потреб суб`єкта господарювання з розподілу природного газу у плановому періоді, з урахуванням, у тому числі, необхідних обсягів робіт при обслуговуванні, утриманні та експлуатації газорозподільних мереж. Тобто витрати, пов`язані з технічним обслуговуванням, утримання та експлуатацією систем газопостачання, є складовою тарифу на розподіл природного газу газорозподільними трубопроводами, який є складовою ціни на природний газ для споживачів. 
Враховуючи визначенні Законом України «Про ринок природного газу» та Методикою визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу, затвердженої постановою НКРЕКП від 25.02.2016 №236, джерела компенсації Оператору ГРМ витрат, пов`язаних з технічним обслуговування газорозподільних систем, цим джерелом є плата за природний газ, яку сплачують споживачі. Таким чином, укладення спірного договору призведе до подвійної компенсації витрат позивача на експлуатацію газорозподільних мереж.      
При цьому слід зазначити і те, що Методикою розрахунку тарифів на транспортування та постачання природного газу для підприємств з газопостачання та газифікації, затвердженої постановою НКРЕ від 04.09.2002 №983, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, основними аналітичними показниками при визначені тарифів на послуги з транспортування і постачання природного газу є витрати підприємства, які відповідно до п. 2 вказаної Методики в значній мірі залежать від обсягу робіт при обслуговуванні, утриманні і експлуатації систем газопостачання. Тобто витрати, пов`язані з технічним обслуговуванням, утриманням та експлуатацією систем газопостачання є складовою тарифу на транспортування природного газу газорозподільними трубопроводами, який є складовою ціни на природний газ для споживачів. Отже, чинним законодавством передбачена компенсація газорозподільним (газопостачальним) підприємствам витрат, пов`язаних з технічним обслуговуванням складових ЄГТС.   
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 187 ГК України день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.  
Дослідивши зміст проєкту цього спірного договору в п.6.1 якого було визначено строк дії договору з 12.05.2013 до 31.12.2019, апеляційний господарський суд зазначає, що з урахуванням положення ч. 2 ст. 187 ГК України, та не встановив, чи дійшли сторони згоди щодо всіх його істотних умов, зокрема, щодо строку дії з огляду на те, що у разі вирішення судом переддоговірного спору з дотриманням вимоги статті 187 Господарського кодексу України днем укладення договору буде вважатись день набрання чинності відповідним рішенням суду, а договірне зобов`язання між сторонами виникне саме на підставі судового рішення. При цьому, на день набрання чинності судовим рішенням у даній справі - 15.06.2021 (дата ухвалення у даній справі постанови судом апеляційної інстанції), .
Разом з тим строк дії договору, який позивач просить визнати укладеним в судовому порядку на дату ухвалення  судом апеляційної інстанції постанови у даній справі,  укладеного в судовому порядку договору на час розгляду справи апеляційним судом вже закінчився, що позбавляє сторони можливості виконати умови договору належним чином.
Згідно з ч. 1      ст. 73 ГПК України      доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1            ст.            74 ГПК України      кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1      ст. 86 ГПК України      суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст.ст.      76,      77 ГПК України      належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Судом апеляційної інстанції досліджено умови запропонованого позивачем проекту договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами) та надано йому оцінку з огляду на приписи законодавства, яке регулює спірні правовідносини та істотним умовам договору. 
Крім того, судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови враховано висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 25.05.2018 у справі №61/341, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладено у постановах від 14.03.2018 у справі №35/223, від 18.07.2018 у справі №5011-69/9686-2012, від 11.11.2020 у справі №5/77 щодо відсутності істотної умови договору у подібних справах.   
Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позову.  
Відповідно до ч. 4      ст. 11 ГПК України      суд застосовує при розгляді справ      Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод      1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1      статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод      зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1      статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод      зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції надано вичерпні відповіді на вимоги та доводи апеляційної скарги із застосуванням норм права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин з урахуванням вказівок суду касаційної інстанції.    
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва  від 31.07.2015 у справі  №910/11021/15 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» задоволенню не підлягає.
Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Сумигаз».
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,
          ПОСТАНОВИВ:
1.          Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2015 у справі  №910/11021/15 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2015      у справі №910/11021/15 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Сумигаз». 
4. Матеріали справи №910/11021/15 повернути до Господарського суду міста Києва.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст.      287,      288,      289 Господарського процесуального кодексу України.
           Повний текст постанови складено 22.06.2021.  

Головуючий суддя                                                            С.В. Владимиренко 

Судді                                                                                І.П. Ходаківська

                                                                                А.М. Демидова