ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

08 червня 2021 року 
справа № 320/2770/19
адміністративне провадження № К/9901/13382/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Ханової Р. Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Гончарової І. А., Олендера І. Я.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року   (суддя - Лапій С.М.)   
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року (судді - Василенко Я.М., Ганечко О.М., Кузьменко В.В.) 
в частині вирішення питання про розподіл судових витрат
у справі №320/2770/19
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління ДФС у Київській області
про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу та зобов`язання вчинити певні дії, 
УСТАНОВИВ:

Рух справи

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач у справі) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Київській області (далі - податковий орган, відповідач у справі), в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) податкового органу за №Ф-236483-55 від 10 травня 2019 року.

Окрім того, в адміністративному позові ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь документально підтверджені судові витрати у даній справі, зокрема: витрати пов`язані зі сплатою судового збору та витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги.

29 січня 2020 року на адресу Київського окружного адміністративного суду  також надійшло клопотання про розподіл судових витрат, в якому позивач просив стягнути з податкового органу документально підтверджені судові витрати у даній справі, зокрема: витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 768.40 гривень за подання адміністративного позову до суду першої інстанції, а також 1921 гривню судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року (всього 2689,40 гривень), та витрати пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в розмірі - 15000 гривень.

До зазначеної заяви позивачем додано договір до надання правничої допомоги від 05 червня 2019 року, акт приймання-передачі виконаних робіт від 29 січня 2020 року, рахунок витрат наданих юридичних послуг від 29 січня 2020 року, квитанцію про сплату юридичних послуг від 28 січня 2020 року.
 
03 серпня 2020 року рішенням Київського окружного адміністративного суду, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від  17 березня 2021 року, адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 10 травня 2019 року №Ф-236483-55 на суму 14514,89 гривень.

Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань податкового органу судові витрати у розмірі 4689 (чотири тисячі шістсот вісімдесят дев`ять) гривень 40 копійок.

Короткий зміст оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Суди попередніх інстанцій, стягуючи з податкового органу судові витрати у розмірі 4689 гривень 40 копійок, врахували сплату ОСОБА_1 судовий збір в загальній сумі 2689,40 гривень. Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суди звернули увагу на незначну складність адміністративної справи, ціну позову, обсяг та зміст позовної заяви і поданих у справі клопотань, зазначивши, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами, дійшли до висновку про необхідність зменшення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до 2000 гривень.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині розподілу судових витрат на професійну допомогу позивач подав касаційну скаргу, в якій посилається на порушення судами норм процесуального права, просить ці судові рішення в частині розподілу позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким стягнути  з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в сумі - 15  000 гривень.

Скаржник наголошує на тому, що податковим органом всупереч вимогам частин 6,7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України не заявлено обґрунтованого клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, відтак суд був позбавлений процесуального права, а також обґрунтованої можливості самостійно з власної ініціативи зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу з заявленої позивачем суми 15  000 гривень до 2000 гривень.

Позивач зазначає, що судами попередніх інстанцій при розгляді цієї справи фактично було проігноровано вимоги процесуального Закону, які безпосередньо регулюють спеціальні правовідносини щодо стягнення з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, прийняті судом касаційної інстанції за наслідками касаційного розгляду по суті заявлених стороною вимог щодо стягнення (зменшення) з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, в яких окрім іншого зазначено про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони.  

Процесуальна історія справи в суді касаційної інстанції

16 квітня 2021 року Верховний Суд ухвалою відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою позивача та витребував справу №320/2770/19 з суду першої інстанції.

21 травня 2021 року до Суду від податкового органу надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , відповідач просить залишити скаргу без задоволення.

03 червня 2021 року справа №320/2770/19 надійшла до Верховного Суду.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права, вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Обґрунтування заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та докази на підтвердження їх понесення.

Суди попередніх інстанцій встановили, що на підтвердження розміру понесених позивачем витрат з правничої допомоги до матеріалів справи надано: договір про надання правничої допомоги від 05 червня 2019 року, акт приймання-передачі виконаних робіт від 29 січня 2020 року, розрахунок витрат наданих юридичних послуг професійної правничої допомоги від 29 січня 2020 року, квитанцію від 28 січня 2020 року №0.0.1598323878.1 на суму 15000,00 гривень, призначення платежу "за надані юридичні послуги за дог 05.06.2019".

При цьому суд першої інстанції звернув увагу на те, що витрати на професійну правничу допомогу у цій справі позивачем та його представником оцінено у наступних розмірах: підготовка та складання позовної заяви про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05 червня 2019 року - 12 годин вартістю 9600,00 гривень; підготовка та складання клопотання про витребування доказів від 05 червня 2019 - 3 години вартістю 2400,00 гривень; підготовка та складання апеляційної скарги від 27 вересня 2019 року  - 8 годин вартістю 6400 гривень, підготовка та складання клопотання про приєднання (долучення) доказів до матеріалів судової справи від 28 січня 2019 року - 3 години вартістю 2400,00 гривень. Разом - 18 годин загальною вартістю 14400,00 гривень.

Джерела права

Кодекс адміністративного судочинства України 

Частини перша та третя статті 132

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
на професійну правничу допомогу;
сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Стаття 134. Витрати на професійну правничу допомогу

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частина перша статті 139. Розподіл судових витрат

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Положення частин першої та другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Закон України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року №5076-VI

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. 
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Позиція Верховного Суду

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до Кодексу адміністративного судочинства України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими  у статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19.

Суд касаційної інстанції, досліджуючи касаційну скаргу, встановив, що звертаючись з адміністративним позовом ОСОБА_1 також подав клопотання про стягнення з відповідача на його користь документально підтверджені судові витрати у даній справі. Вперше подане клопотання не містило доказів, які б підтверджували понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

У відзиві на адміністративний позов, податковий орган, цитуючи положення Кодексу адміністративного судочинства України, зазначив про відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, просив відмовити у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

29 січня 2020 року позивачем повторно подано клопотання про розподіл судових витрат у справі, до якої було додано договір про надання правничої допомоги від 05 червня 2019 року, акт приймання-передачі виконаних робіт від 29 січня 2020 року, розрахунок витрат наданих юридичних послуг професійної правничої допомоги від 29 січня 2020 року, квитанцію від 28 січня 2020 року №0.0.1598323878.1 на суму 15000,00 гривень, призначення платежу "за надані юридичні послуги зг дог 05.06.2019".

Матеріали справи не містить доказів, які б підтверджували факт ознайомлення податковим органом з зазначеним клопотанням.

Зі змісту протоколу судового засідання від 29 січня 2020 року вбачається, що представник податкового органу не був допущений до участі в судовому засіданні через не підтвердження його повноважень. Суд першої інстанції провів судове засідання 29 січня 2020 року без участі представника відповідача, відтак відповідач не міг дізнатися про наявність документів, які підтверджують розмір та факт здійснення витрат на правову допомогу.

Вирішуючи питання розподілу понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суди першої та апеляційної інстанції, фактично позбавили податковий орган, який був необізнаний про наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу, надати заперечення на клопотання про розподіл судових витрат.

Окрім того, суд першої інстанції, досліджуючи встановлену позивачем та його представником оцінку витрат на професійну правничу допомогу, вказавши, що підготовка та складання позовної заяви про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05 червня 2019 року тривала 12 годин вартістю 9600,00 гривень; підготовка та складання клопотання про витребування доказів від 05 червня 2019 тривала 3 години вартістю 2400,00 гривень; підготовка та складання апеляційної скарги від 27 вересня 2019 року  тривала 8 годин вартістю 6400 гривень, підготовка та складання клопотання про приєднання (долучення) доказів до матеріалів судової справи від 28 січня 2019 року тривала 3 години вартістю 2400,00 гривень, зазначив, що загальна тривалість роботи становить 18 годин загальною вартістю 14400,00 гривень. 

Визначивши загальну вартість роботи 18 годин, встановивши її вартість 14400.00 гривень, суд не навів обґрунтування своїх розрахунків.

Висновки

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року  та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року у справі №320/2770/19 в частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасувати.

Справу №320/2770/19 в частині вирішення питання про розподіл судових витрат направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               Р. Ф. Ханова

Судді:                                                                                                      І. А. Гончарова

                                                                                                                     І. Я. Олендер