Справа № 344/6/21 
Провадження № 22-ц/4808/620/21 
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючої (суддя-доповідач)        Мелінишин Г.П.
       суддів:                                Пнівчук О.В., Томин О.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Кіндратишин Л.Р., ухвалене 21 січня 2021 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 21 січня 2021 року, у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:
У грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 08 грудня 2010 року сторонами шляхом підписання заяви-анкети укладено договір надання банківських послуг. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які отримані нею для ознайомлення в письмовій формі, складає між ними договір. При цьому сторони керувались частиною 1 статті 634 ЦК України, яка визначає умови укладення договорів приєднання. Банком було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, який в подальшому збільшився до 26 900,00 грн та в повному обсязі виконано свої зобов`язання з надання банківських послуг. Натомість ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, в зв`язку з чим станом на 30 листопада 2020 року утворилася заборгованість за тілом кредиту в розмірі 68 798,84 грн. З цих підстав АТ просило задовольнити позов.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2021 року, з врахуванням ухвали про виправлення описки від 12 лютого 2021 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 26 955,34 грн заборгованості за кредитним договором б/н від 08 грудня 2010 року. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 823,87 грн судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні між сторонами кредитного договору у вигляді анкети-заяви не було дотримано вимог стосовно повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження цих умов. У заяві позичальника процентна ставка не зазначена, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки та її розмір. Отже банком неправомірно нараховувались проценти за користування коштами. При цьому судом встановлено, що фактична заборгованість відповідачки за тілом кредиту складає 26 955,34 грн, що є співмірним отриманому кредитному ліміту. 
Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу.
При вирішенні даного спору суд не врахував, що позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості виключно за тілом кредиту, зокрема простроченим тілом кредиту. Натомість суд здійснив власні розрахунки, не оцінивши належним чином виписку про рух коштів, в якій відображені всі операції зі зняття та використання коштів. Разом з тим виписка по картковому рахунку є первинним документом та належним доказом на підтвердження заборгованості відповідачки. Стягнувши фактично лише 1/3 частину заборгованості за тілом кредиту суд всупереч статті 1054 ЦК України безпідставно звільнив позичальника від відповідальності за невиконання свого зобов`язання за цим кредитним договором. Крім того не враховано, що сторонами дотримано письмової форми правочину, з визначенням всіх його умов. 
З огляду на вищенаведене банк просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
ОСОБА_1 правом на подання відзиву не скористалась.
       В силу частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.        
       За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з огляду на таке.
Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 08 грудня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (переіменоване на АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 шляхом підписання останньою заяви укладено кредитний договір б/н, за умовами якого надано кредит на платіжну картку.
У заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. А також, що вона ознайомилась і погодилась з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами банку, які були надані у письмовому вигляді (а.с. 14).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку заборгованості, посилався на Тарифи банку і Умови та правила надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору (а.с. 15-41). Також покликався на те, що в анкеті-заяві відображено, що відповідачка погоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, що свідчить про укладення договору приєднання. До позовної заяви долучено витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та Правил надання банківських послуг, які позичальником не підписані.
Встановлено, що банком неодноразово змінювався кредитний ліміт за кредитним договором в загальному до 26 900,00 грн. Як вбачається з довідки банку з часу укладення договору в користуванні ОСОБА_1 знаходилось 10 платіжних карток, строк дії останньої - кінець травня 2021 року (а.с. 12,13).
Згідно  наданого позивачем  розрахунку  загальна сума заборгованості відповідачки за кредитним договором станом на 30 листопада 2020 року складала 68 798,84 грн, з яких за простроченим тілом кредиту - 68 798, 84 грн (а.с. 3-11). 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За приписами статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В силу частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).Частиною другою цієї статті передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Статтею 634 цього Кодексу договором приєднання визначено договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк».
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Як передбачено нормами статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, що склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
В силу статті 1049 цього кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1050 ЦК України визначено якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Судом правильно з`ясовано, що в анкеті-заяві позичальника №б/н від 08 грудня 2010 року не встановлена процентна ставка та неустойка. Не містять матеріали справи й належних доказів повідомлення відповідача про її розмір та зміну шляхом збільшення.
Укладений між сторонами кредитний договір складається із заяви позичальника.
Натомість надані Банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не підтверджують погодження сторонами умов кредитування, оскільки не підписані позичальником і не є складовими кредитного договору.
Анкета-заява містить лише анкетні дані відповідачки, її контактну інформацію, відмітку в прохальній частині про надання їй платіжної картки кредитка «Універсальна» з бажаним лімітом 1000,00 грн.
Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 03 липня 2019 року ( справа №342/180/17), Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Разом з тим АТ «КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за користування кредитними коштами нараховувалися відсотки, що суперечить умовам кредитного договору, оскільки в анкеті-заяві від 08 грудня 2010 року їх нарахування не було передбачено. Відповідно до виписки із карткового рахунку позичальника банком проводилося списання відсотків за користування кредитом, тоді як відомості про те, що ОСОБА_1 визнавала ці умови, приймала та їх виконувала матеріали справи не містять.
Встановлено, що з коштів, внесених відповідачкою банком зараховано на погашення відсотків 1 093,36 грн та прострочених відстоків 40 750,14 грн. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позичальником фактично погашено заборгованість за тілом кредиту на суму 41 843,50 грн, тому є обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 26 955,34 грн ( 68798,84 грн - 41843,50 грн).
Не підтверджує погодження відповідачкою розміру процентів за користування кредитними коштами, на погашення яких банком здійснювалося зарахування її надходжень, і виписка про рух коштів клієнта. 
Таким чином, враховуючи необхідність виконання позичальником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, встановивши, що така співвідноситься з визначеним банком кредитним лімітом, суд першої інстанції дійшов правильного переконання про відмову у задоволенні решти позовних вимог.
При цьому колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на врахування  правової позиції, висловленої  Верховним Судом України  у  постанові від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс13. За положеннями частини четвертої статті 263 ЦПК обов`язковими при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин є висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.Разом з тим, дана справа правового висновку не містить. Також ці справи мають різний предмет спору ( що випливає з кредитного договору в даній справі та договору позики у справі № №6-63цс13), врегульовані різними нормами матеріального права, що виключає подібність правовідносини в них. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку позивача свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог, що є недопустимим.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, правильно з`ясував обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.
Відтак підстав для задоволення апеляційної скарги  не встановлено.
Колегією суддів також враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі RuizTorija v. Spain серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 березня 2021 року було зупинено дію оскаржуваного рішення. Враховуючи, що суд дійшов висновку про залишення рішення без змін, його дію слід відновити.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона відноситься до малозначних справ в силу закону. А тому ухвалене в ній судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2021 року - без змін.
Відновити дію рішення Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                 О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 12 квітня 2021 року