Постанова                                             
Іменем України
13 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 161/14101/15-ц
провадження № 61-2375св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредитфактор»,
відповідачі: ОСОБА_1 , товариство з обмеженою відповідальністю «ПІК Нерухомість», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», публічне акціонерне товариство «Фідобанк», ОСОБА_4 ,
третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - 
публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2  на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2019 року у складі судді Плахтій І. Б. та постанову Волинського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «ПІК Нерухомість» (далі - ТОВ «ПІК Нерухомість»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Позовна заява мотивована тим, що 06 лютого 2007 року між 
закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 83 000 доларів США терміном до 05 лютого 2032 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 
5,99 % річних + FIDR. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16 липня 2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, предметом якого є належна останній квартира 
АДРЕСА_1 . 
 
10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги за вказаним кредитним та іпотечним договорами.
 
Вказує, що іпотекодавець ОСОБА_2 у порушення умов іпотечного договору без згоди іпотекодержателя провела реконструкцію заставленої квартири, об`єднавши її з іншими належними їй трьома квартирами, змінивши площу, назву та призначення об`єкта нерухомого майна.
 
Після реконструкції рішенням виконкому Луцької міської ради від 14 серпня 2009 року іпотечна квартира була зареєстрована за ОСОБА_2 
(50/100 частин), ОСОБА_4 (22/100 частин), ОСОБА_1 (28/100 частин), як офісні приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .
 
У подальшому ОСОБА_2 і ОСОБА_4 передали свої частки офісного приміщення у статутний фонд ТОВ «ПІК Нерухомість», яке оформило своє право власності на 72/100 його частки, а ОСОБА_1 належало 28/100 його часток, загальна площа офісного приміщення - 246,0 кв.м.
Вважає, що перехід від іпотекодавця ОСОБА_2 до третіх осіб права власності на предмет іпотеки не впливає на обсяг прав і обов`язків іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у розумінні вимог Закону України «Про іпотеку».
 
Посилаючись на те, що боржник ОСОБА_3 належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором не виконує, порушує строки погашення кредиту, унаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 
57 905,64 доларів США, позивач просив визнати за ним право іпотекодержателя на спірне офісне приміщення та звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки шляхом продажу його з прилюдних торгів.
 
У травні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із позовом до 
ОСОБА_1 , ТОВ «ПІК Нерухомість», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Позовна заява мотивована тим, що 30 серпня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 133 000 доларів США терміном до 30 серпня 2028 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 
11,3% річних. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 30 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, предметом якого є належна останній квартира 
АДРЕСА_2 .
 
У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору, судовим рішенням із ОСОБА_1 на користь банку стягнуто кредитну заборгованість, однак судове рішення не виконується, а тому ПАТ «УкрСиббанк» просило виділити в натурі 28/100 часток належного ОСОБА_1 офісного приміщення  по АДРЕСА_2 та у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 342 883,70 доларів США і пені у розмірі 2 145 725,76 грн звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки шляхом його продажу з прилюдних торгів.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного судувід 21 січня2020 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. 
 
Визнано за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право іпотекодержателя на 164/1000 частини офісного приміщення, загальною площею 246 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_2 і належить на праві власності ТОВ «Пік Нерухомість» та ОСОБА_1 . 
 
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 57 905, 64 доларів США, що еквівалентно 1 226 756,52 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - 164/1000 частини офісного приміщення, загальною площею 246 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_2 і належить на праві власності ТОВ «Пік Нерухомість» та 
ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів з визначенням ціни для продажу предмета іпотеки в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.
 
Позовні вимог ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 
від 30 серпня 2007 року у розмірі 342 883,70 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - 276/1000 частини офісного приміщення, загальною площею 246 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_2 і належить на праві власності ТОВ «Пік Нерухомість» та 
ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів з визначенням ціни для продажу предмета іпотеки в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій
У задоволенні решти вимог ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Судові рішення мотивовані тим, що позичальники за вказаними кредитними договорами свої зобов`язання належним чином не виконують, у зв`язку із чим у них перед кредиторами утворилася заборгованість, в рахунок якої слід звернути стягнення на предмети іпотеки. При цьому реконструкція переданої в іпотеку належної ОСОБА_2 квартири зі створенням офісного приміщення та перехід від іпотекодавця ОСОБА_2 до третіх осіб права власності на об`єкт іпотеки, а саме офісне приміщення по 
АДРЕСА_2 , площею 246,0 кв. м, не вплинуло на обсяг прав та обов`язків позивача, як іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у розумінні статті 23 Закону України «Про іпотеку».
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення в частині часткового задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на доводи позичальника ОСОБА_3 про те, що додатковий договір до кредитного договору від 16 липня 2007 року є підроблений, позичальник його не підписував, суд першої інстанції безпідставно не прийняв зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору та додаткового договору до нього, оскільки обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним. Суди не врахували того, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» виключено з Державного реєстру фінансових установ розпорядженням Національної комісії, що здійснює регулювання ринку фінансових послуг від 20 серпня 
2015 року, а тому товариство не може виступати кредитором та приймати за ним виконання. Крім того, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має права отримувати погашення заборгованості у валюті кредиту, оскільки у нього відсутня відповідна ліцензія.
 
Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна», то відповідно до статті 400 ЦПК України їх законність в частині вирішення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» колегією суддів не перевіряється. 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання рішення суду першої інстанції, а ухвалою від 03 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
06 лютого 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 83 000 доларів США терміном до 05 лютого 2032 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 5,99 % річних + FIDR. 
 
16 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладено додатковий договір 
№ ML-А00/010/2007/1 до кредитного договору щодо нової редакції терміну «розмір платежу» в частині 1 кредитного договору та додатковий договір 
№ ML-А00/010/2007/2 до кредитного договору щодо нової редакції терміну «нерухоме майно».
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16 липня 2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, предметом якого є належна останній квартира АДРЕСА_1 . 
 
10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги за вказаним кредитним та іпотечним договорами.
 
Судами установлено, що ОСОБА_2 у порушення умов договору іпотеки, без згоди іпотекодержателя, було реконструйовано предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , об`єднано цю квартиру разом з квартирами АДРЕСА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у цьому ж будинку в офісне приміщення із збільшенням загальної площі до 246,0 кв. м.
 
Після проведення реконструкції загальна площа іпотечної квартири збільшилася, змінилася назва та призначення об`єкта нерухомого майна.
 
Після реконструкції рішенням виконкому Луцької міської ради від 14 серпня 2009 року №611-2 новостворене нерухоме майно було зареєстроване за 
ОСОБА_2 (50/100 частин), ОСОБА_4 (22/100 частин), ОСОБА_1 (28/100 частин), як офісні приміщення за адресою: 
АДРЕСА_2 (реєстраційний номер №29564663).
 
У подальшому ОСОБА_2 та ОСОБА_4 актом приймання-передачі приміщення від 01 лютого 2010 року, без згоди заставодержателя, передали свої частки офісного приміщення у статутний фонд ТОВ «ПІК Нерухомість».
 
Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 29 липня 2009 року вирішено оформити ТОВ «ПІК Нерухомість» право приватної власності на 72/100 частини, а ОСОБА_1 право приватної власності на 28/100 частин офісних приміщень (літ. А9) загальною площею 246,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
 
06 серпня 2010 року ТОВ «ПІК Нерухомість» видано свідоцтво про право власності на 72/100 частин зазначеного офісного приміщення, а ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на 28/100 частин офісного приміщення.
 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року залучено до участі у справі правонаступника позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредитфактор» в частині позовних вимог до ОСОБА_3 .
 
У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору, у нього утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 57 905,64 доларів США, в рахунок якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Відповідно до висновку комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 01 червня 2018 року ідеальна частка квартири АДРЕСА_1 у офісному приміщенні (А-9) загальною площею 246,0 кв. м, що знаходиться за цією ж адресою становить 164/1000 (а. с. 92-127 т. 4).
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_2  здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року. 
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає. 
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону).
 
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
 
У разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору (частина п`ята статті 5 Закону).
 
Згідно із частиною першою статті 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
 
Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
 
Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права та обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).
 
Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
 
Установивши, що позичальник ОСОБА_3 не виконує зобов`язання за кредитним договором, унаслідок чого у нього перед кредитором утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 57 905,64 доларів США, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
При цьому суд касаційної інстанції зауважує, що визначення розміру заборгованості у іноземній валюті чинним законодавством не забороняється і таке узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
 
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.
 
Суди установили, що предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 було реконструйовано та об`єднано її разом з квартирами 
АДРЕСА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у цьому ж будинку в офісне приміщення із збільшенням загальної площі до 246,0 кв. м.
 
Після реконструкції квартири, новостворене нерухоме майно було зареєстроване за ОСОБА_2 (50/100 частин), ОСОБА_4 (22/100 частин), ОСОБА_1 (28/100 частин), як офісні приміщення за вказаною адресою.
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 актом приймання-передачі приміщення 
від 01 лютого 2010 року без згоди заставодержателя передали свої частки офісного приміщення у статутний фонд ТОВ «ПІК Нерухомість».
 
06 серпня 2010 року ТОВ «ПІК Нерухомість» видано свідоцтво про право власності на 72/100 частин офісного приміщення, а ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на 28/100 частин офісного приміщення по 
АДРЕСА_2 .
 
Отже, ТОВ «ПІК Нерухомість» та ОСОБА_1 є останніми володільцями предмета іпотеки.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
 
У рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої та другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» Конституційний Суд України зазначив, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. 
Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності  у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину.
 
Установивши у справі, яка переглядається, факт переходу до ТОВ «ПІК Нерухомість» та ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин статті 23 Закону та поширення її дії на відповідачів.
 
При цьому суди правильно вказали на те, що у разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво, всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору.
 
Відповідно до застережень 1 та 2 до пункту 3.2 договору іпотеки проведення реконструкції чи ремонту предмету іпотеки не змінює правовідносин сторін за договором. Предмет іпотеки передається в іпотеку з усіма його приналежностями, поліпшеннями, складовими частинами та внутрішніми системами, що існують на момент укладання цього договору та виникнуть у майбутньому.
 
Отже, реконструкція переданої в іпотеку належної ОСОБА_2 квартири зі створенням офісного приміщення та перехід від іпотекодавця ОСОБА_2 до третіх осіб права власності на об`єкт іпотеки, а саме офісне приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_2 , не вплинуло на обсяг прав та обов`язків позивача, як іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Щодо інших аргументів касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги про те, що розпорядженням Національної комісії, що здійснює регулювання ринку фінансових послуг від 20 серпня 2015 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» виключено з Державного реєстру фінансових установ, а тому товариство не може виступати кредитором та приймати за ним виконання є необґрунтованими, оскільки товариство не має право надавати фінансові послуги, проте не позбавлено права на захист своїх прав іпотекодержателя шляхом звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
При цьому, на момент укладення договору відступлення права вимоги 
(10 грудня 2010 року), ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало статус фінансової установи, а тому, відповідно до пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, мало право здійснювати фінансові послуги з факторингу.
 
Крім того, укладений 10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та 
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договір про відступлення права вимоги недійсним не визнавався, його правомірність презюмується згідно з вимогами статті 204 ЦК України.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має відповідної ліцензії для прийняття погашення заборгованості за кредитом в іноземній валюті не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки після набрання чинності рішення Нацкомфінпослуг
від 20 серпня 2015 року № 2023, товариство не має право надавати фінансові послуги, проте не позбавлено вимагати усунення порушення вже наданих банком послуг, право вимоги від якого перейшло до товариства на підставі чинного договору.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позичальник не підписував додатковий договір до кредитного договору від 16 липня 2007 року є необґрунтованими, оскільки такі аргументи не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, останнім у касаційній скарзі не заперечується підписання основного кредитного договору, за яким він отримав кредитні кошти, а додатковими угодами до нього лише були внесені зміни до графіка погашення платежів та відомості про нерухоме майно, що забезпечує зобов`язання. 
 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
У досліджених судами матеріалах справи немає доказів розірвання чи визнання недійсним кредитного договору та додаткових угод до нього.
 
Отже, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

 
З огляду на встановлені обставини справи ефективним відновленням прав кредитора у зв`язку з відчуженням іпотекодавцем предмета іпотеки є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін, як однієї з умов надання (отримання) кредиту.
 
Суд апеляційної інстанції правильно відхилив доводи ОСОБА_2 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку із відмовою у прийнятті зустрічної позовної заяви про визнання кредитного договору недійсним, оскільки зустрічний позов подано у листопаді 2018 року, тобто після початку розгляду справи по суті (стаття 123 ЦПК України 
2004 року). При цьому клопотання про призначення експертизи було додане саме до зустрічної позовної заяви, щодо якої відмовлено у прийнятті, а тому і не підлягало вирішенню при розгляді позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
 
При цьому суд роз`яснив, що відмова у прийнятті позовної заяви про визнання кредитного договору недійсним, не позбавляє права звернутися із аналогічними вимогами окремим позовом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
 
Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 05 лютого 2020 року було зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження у справі, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для його скасування, тому виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2019 року підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, 
а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2019 року та постановуВолинського апеляційного судувід 21 січня
2020 року - без змін.
 
Поновити виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2019 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович