ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2021 року                                                                                      Справа № 906/129/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

при секретарі судового засідання Першко А.А.
розглянувши апеляційну скаргу   Товариства з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро" на рішення Господарського суду Житомирської області від 7 липня 2020 року по справі №906/129/20                               (суддя Тимошенко О.М.)
час та місце ухвалення: 7 липня 2020 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; повний текст рішення складено 14 липня 2020 року                                                 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна"                   
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро"
про стягнення 5 658 140 грн 31 коп.
за участю представників сторін:
від Позивача - Стеценко А.І.;
від Відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Суффле Агро Україна»  звернулося в Господарський суд Житомирської  області з позовом до    Товариства з обмеженою відповідальністю  «Гор.Інвест Агро»   (надалі - Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача 2882210 грн 69 коп. основного боргу, 24% річних в сумі 1040053 грн 70 коп., пеню в розмірі 454093 грн 71 коп. та штраф в розмірі 1281782 грн.       
Позовні вимоги вмотивовані тим, що 1 січня 2018 року між Позивачем та Відповідачем укладено Договір поставки № 1300020477 на виконання умов Договору Позивач здійснив поставку товарів Відповідачу на загальну суму 5 674  391 грн 92 коп.. В подальшому 1 жовтня 2018    року між Позивачем та Відповідачем  укладено Договір купівлі-продажу №1000045576, відповідно до якого Відповідач здійснив зустрічну поставку товару Позивачеві на суму 568  540 грн 37 коп.. Внаслідок того, що між сторонами виникли зустрічні однорідні зобов`язання з оплати товару, сторони здійснили їх зарахування на підставі Акту зарахування від 25 жовтня 2018 року №1000005194, за умовами якого борг Позивача за Договором №1000045576 погашений повністю, а борг Відповідача за Договором поставки № 1300020477 від 1 січня 2018 року зменшився на 568  540 грн 37 коп.. 5 березня 2019 року між Позивачем та Відповідачем укладено Угоду про погашення боргу, невиконання якої стало підставою для звернення Позивача до суду з даним позовом.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 7 липня  2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача: 2882210 грн 69 коп. основного боргу; 1040053 грн 70 коп. річних (24%); 454093 грн 71 коп. пені. На вказану суму основного боргу нараховувати 24 відсотки річних   на фактичну (не сплачену) суму основного боргу починаючи з 30 січня 2020 року до повної сплати суми основного боргу. 
Відмовлено в позові в частині вимоги про стягнення 1281782 грн 21 коп. штрафу.

Приймаючи дане рішення,    суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання умов договору поставки у Відповідача утворилась заборгованість, яка станом на день звернення позивача з позовом до суду   та на час розгляду справи у   суді   перед позивачем становить   2882210 грн 69 коп., таким чином, позовні вимоги Позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 2882210 грн 69 коп. є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.
Також, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що за несвоєчасне   виконання   грошових зобов`язань Позивач на підставі   пункту 8.1   договору нарахував  Відповідачу пеню, що  становить 454093 грн 71 коп. за 155 днів прострочення з 16 серпня 2019 року до 17 січня 2020 року яка  підлягає стягненню.
Крім того, за несвоєчасне   виконання   грошових зобов`язань, Позивач на підставі   пункту 8.2   договору просив стягнути з Відповідача штраф, що згідно розрахунку становить 1281782 грн 21 коп., в задоволенні якого було відмовлено місцевим господарським судом, оскільки  пунктом 8.2 договору поставки штраф фактично є пенею, оскільки передбачає періодичність нарахування. 
Місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні було зазначено про те, що  пунктом 5   Угоди про погашення боргу від 5 березня 2019 року, з якою погодився Відповідач підписавши її, передбачено що дана угода є невід`ємною частиною Договору поставки, тому посилання Відповідача на те, що нарахування 24 процентів річних не передбачено основним договором є безпідставним.  Місцевим господарським судом  перевіривши наданий Позивачем розрахунок 24% річних було зазначено в оскаржуваному рішенні про те, що він складений правильно а тому підлягає до задоволення в заявленому розмірі.

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Відповідач   подав апеляційну скаргу (том 1, а.с. 167-172), в якій з підстав,  зазначених в ній,   просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області  та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Позивача.
Зокрема,    мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач  звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що нарахування процентів є необгрунтованим та безпідставним. Зазначає, що Угодою про погашення боргу  продовжено строк виконання зобов`язань до 15 серпня 2019 року, тобто прострочення настало саме з 16 серпня 2019 року, а тому нарахування процентів з 1 листопада 2018 року  є безпідставним. Також апелянт зазначив у позовній заяві не наведено обгрунтованого розрахунку процентів, а розмір річних - 24% не передбачений основним договором поставки. Крім того, Відповідач вважає, що необхідно застосовувати 2 % річних при нарахування, а не 24 % річних. 

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18 вересня 2020 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду Житомирської області, ухваленого 7 липня 2020 року в справі, та запропоновано Позивачу в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали подати відзив на апеляційну скаргу Відповідача.
На адресу Північно-західного апеляційного господарського   суду 29 вересня 2020 року   від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача, в котрому з підстав, наведених у даному відзиві, Позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін (а.с. 198-202).   
Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 13 жовтня 2020 року було призначено справу № 906/129/20 до розгляду на 18 листопада 2020 року об 14:00 хв..
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 листопада 2020 року було задоволено клопотання представника Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
16 листопада 2020 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло від Відповідача  клопотання від 12 листопада 2020 року про зупинення провадження у даній справи (а.с. 215-216).
Дане клопотання мотивоване тим, що в Господарському суді Вінницької області розглядається справа № 902/1063/20 за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "ГОР.ІНВЕСТ АГРО" до Товариство з обмеженою відповідальністю «СУФФЛЕ АГРО УКРАЇНА»     про визнання недійсною частини правочину.
17 листопада 2020 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли заперечення Позивача проти зупинення провадження у справі, які мотивовані тим, що апеляційний господарський суд самостійно у даній справі може встановити всі обставини справи для правильного розгляду скарги, а таке зупинення призведе тільки до затягування строків її розгляду та до порушення балансу інтересів сторін.
Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 18 листопада  2021 року апеляційне провадження по справі №906/129/20 зупинено  до набрання законної сили судовим рішенням в справі №902/1063/20 за позовом Відповідача до Позивача про визнання недійсною частини правочину.
Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року касаційну скаргу Позивача   задоволено частково. Ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 18 листопада 2020 року в справі №906/129/20 скасовано та передано справу до Північно-західного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 лютого 2021 року розгляд апеляційної скарги призначено на 22 березня 2021 року об 14:00 год..
На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання від представника Відповідача   про відкладення розгляду справи, з підстав, зазначених   у   даному клопотанні (том 2, а.с. 51-52).
Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 22 березня  2021 року, з підстав, зазначених у даній ухвалі, розгляд апеляційної скарги було відкладено на 21 квітня 2021 року об 15:00 год.. Задоволено клопотання представника Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
20 квітня 2021 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання від представника Відповідача   про відкладення розгляду справи, з підстав, наведених у даному клопотанні.
В судове засідання від 21 квітня 2021 року представник Відповідача  не з`явився.
Згідно частин 1-4 статті 120 ГПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою; суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою; виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень; ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи.
Зі змісту ухвали від 22 березня  2021 року вбачається, що суд в пункті 3 повідомив сторін про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.
Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу     України,   передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
В силу дії пункту 2 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу   України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:   повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Суд констатує, що в даному випадку відбулася повторна неявки сторони, що надає право суду застосувати відповідні наслідки по відношенню до поведінки сторони (повторної неявки). При цьому суд бере до уваги і той факт, що апелянтом подаються неодноразові клопотання про відкладення, що вказує на те, що сторона  вчиняє дії по відтермінуванню прийняття апеляційним господарським судом остаточного рішення та відповідно відтермінування строку набрання судовим рішенням законної сили.     
Водночас, суд апеляційної інстанції констатує, що в силу дії статті 273 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Суд констатує, що в даній справі закінчився строк розгляду апеляційної скарги, що на переконання судової колегії в поєднанні з вищеописаними умовами пункту 2 частини 2 статті 202 ГПК України  повністю виключає можливість   відкладення апеляційним господарським судом розгляду апеляційної  скарги. 
Відтак, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.           
З огляду на все вищезазначене, колегія апеляційного господарського суду відмовляє у задоволенні заяви про відкладення розгляду справи та вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу без участі представника Відповідача за наявними в матеріалах справи доказами.
При цьому колегія суду наголошує на тому, що в матеріалах справи міститься апеляційна скарга, в котрій висвітлено позицію апелянта. 
В судовому засіданні від 21 квітня 2021 року, яке було проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги Відповідача, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також, представник Позивача вказав, що відповідно до пункту 2 Угоди, сторони зафіксували суму боргу станом на дату її укладення в сумі 3 582  210 грн 69 коп., що враховує здійснене зарахування та часткове повернення товарів, та погодили продовжити строк оплати боргу за Договором поставки до 15 серпня 2019 року (включно). Відповідач підписав дану угоду без будь-яких зауважень та заперечень.
Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів   Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що  1 січня 2018 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір поставки № 1300020477 (надалі – Договір; том  1, а.с.10).
Відповідно до підпункту 1.1.1 Договору, Позивач зобов`язався поставляти, а Відповідач приймати та оплачувати вартість сільськогосподарських товарів.
На виконання вищевказаних умов Договору Позивач здійснив поставку товарів Відповідачу на загальну суму 5 674  391 грн 92 коп..
Поставка товару підтверджується наступними первинними доказами: видаткова накладна №5190025001 від 17 травня 2018 року на суму 224639 грн 09 коп., видаткова накладна 5190024117 від 7 травня 2018 року на суму 215886 грн 91 коп., видаткова накладна 5190023419 від 27 квітня 2018 року на суму 190467 грн 80 коп., видаткова накладна №5190023395 від 27 квітня 2018 року на суму 1520950 грн 04 коп., видаткова накладна №5190023395 від 27 квітня 2018 року на суму 1520950 грн 48 коп., видаткова накладна №5190022964 від 25 квітня 2018 року на суму 2000087 грн 23 коп., видаткова накладна №5190020766 від 3 квітня 2018 року на суму 497700 грн 13 коп., видаткова накладна №8190020765 від 2 квітня 2018 року на суму 1024660 грн 28 коп. (а.с.19-29).
1 жовтня 2018    року між сторонами укладено Договір купівлі-продажу №1000045576 (надалі – Договір купівлі-продажу; том 1, а.с. 36-41), відповідно до якого Відповідач здійснив зустрічну поставку товару Позивачеві згідно накладної № 5210024107 від 11 жовтня 2018 року на суму 568  540 грн 37 коп. (том 1, а.с.46). 
Внаслідок того, що між сторонами виникли зустрічні однорідні зобов`язання з оплати товару, сторони здійснили їх зарахування на підставі Акту зарахування від 25 жовтня 2018 року №1000005194 (том 1,          а.с. 47,48), за умовами якого борг Позивача за Договором купівлі-продажу  погашений повністю, а борг Відповідача за Договором поставки зменшився на 568  540 грн 37 коп..
2 січня 2019 року Відповідач здійснив повернення товару на загальну суму 1 523  640 грн 86 коп., що підтверджується коригуванням кількісних та вартісних показників до видаткових накладних за №5190031666 на суму 774685 грн 75 коп., за №5190031667 на суму 522766 грн 55 коп., за №5190031668 на суму 153768 грн 50 коп., за №5190031669 на суму 21535 грн 68 коп. та за №5190031670 на суму                  50  884 грн 38 коп. (том 1, а.с.31-35).
Таким чином, станом на січень 2019 рік у Відповідача перед Позивачем утворилась заборгованість в розмірі 3582210 грн 67 коп., яку Відповідач не заперечував та визнавав у суді першої інстнації.
Пунктом 4.3 Договору поставки, передбачено, що Відповідач зобов`язався оплатити вартість товару не пізніше 31 жовтня 2018 року.
5 березня 2019 року між Позивачем та Відповідачем  укладено Угоду про погашення боргу (надалі – Угода; том 1, а.с.49). 
Пунктом 6 Угоди, сторони перебачили, що пункти 2-3 Угоди вступають в силу з моменту укладення Іпотечного договору (майнової поруки) між Позивачем (Іпотекодержатель), Відповідачем (Боржник) та ТОВ "СИТКОВЕЦЬКЕ" (Іпотекодавець/майновий поручитель) на забезпечення зобов`язань Позивача.
15 квітня 2019  року між Позивачем, Відповідачем та іпотекодавцем ТОВ "Ситковецьке" укладено Договір іпотеки (том 1, а.с.50). 
Таким чином, умови Угоди вступили в силу 15 квітня 2019 року (дата укладення Договору іпотеки). 
Відповідно до пункту 2 Угоди, сторони зафіксували суму боргу станом на дату її укладення в сумі 3 582  210 грн 69 коп., що враховує здійснене зарахування та часткове повернення товарів, та погодили продовжити строк оплати боргу за Договором поставки до 15 серпня 2019 року (включно). 
Відповідач здійснив часткові оплати, а саме:  9 грудня 2019 року на суму 100 000 грн, 10 грудня 2019 року на суму 100 000 грн, та 13 грудня 2019 року на суму 500 000 грн, що підтверджується   банківською випискою з 1 грудня 2019 року до 31 грудня 2019 року (том 1, а.с.30).
Внаслідок неналежного виконання умов Договору поставки у Відповідача утворилась заборгованість, яка станом на день звернення Позивача з позовом до суду   та на час розгляду справи у   суді    становить   2882210 грн 69 коп. (з розрахунку: 5 674  391 грн 92 коп. - 700 000 грн - 1 523  640 грн 86 коп. - 568  540 грн 37 коп.).
У зв`язку з невиконанням Відповідачем  взятих на себе зобов`язань за Договором та Угодою Позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на го думку, права,  з позовними вимогами про  стягнення з Відповідача на користь Позивача 2882210 грн 69 коп. основного боргу, 24% річних в сумі 1040053 грн 70 коп., пені в розмірі 454093 грн 71 коп. та штрафу в розмірі 1281782 грн 21 коп.. 

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до  статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно  статті 626 Цивільного кодексу  України  договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами,    як визначено приписами  статті    629 Цивільного кодексу України.
Статтею 193 Господарського кодексу України  встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
За умовами  статті 530 Цивільного кодексу України,  якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 Цивільного кодексу України  визначено, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За нормами статті 712 Цивільного кодексу України, за     договором   поставки   продавець   (постачальник),   який здійснює   підприємницьку   діяльність,   зобов`язується   передати   у встановлений     строк     (строки)   товар   у   власність   покупця   для використання його у підприємницькій діяльності або в інших   цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним,   домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Рішенням Господарського суду Житомирської області було задоволено позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача 2882210 грн 69 коп. основного боргу, пені в розмірі 454093 грн 71 коп. та  відмовлено у стягненні штрафу в розмірі 1281782 грн 21 коп.. 
З поданої Відповідачем апеляційної скарги, вбачається що всі її заперечення зводяться до відхилення та скасування рішення місцевого господарського суду в частині стягнення   з Відповідача 1040053 грн 70 коп. річних (24 %) та нарахування  на вказану суму основного боргу 24 відсотків річних на фактичну (не сплачену) суму основного боргу починаючи з 30 січня 2020 року до повної сплати суми основного боргу, а саме щодо заперечення змісту пункту 3 Угоди про погашення боргу.
Частиною 1  статті 25 ГПК України, передбачено, що апеляційні господарські суди   переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих     господарських судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного господарського суду).
Колегія суддів констатує, що статтею 269 ГПК України визначено, що: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
З урахуванням меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, визначених   статтею 269 ГПК України, апеляційний господарський суд здійснює перегляд справи за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як зазначено вище, предметом апеляційного оскарження та, відповідно, апеляційного розгляду у даній справі є рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з Відповідача 1040053 грн 70 коп. річних (24 %).

Зважаючи на заперечення Відповідача, наведені в апеляційній скарзі  щодо обставин, які пов`язані  із дійсністю пункту 3 Угоди про погашення боргу (зокрема щодо нарахування процентів) на підставі якого було нараховано та стягнуто 1040053 грн 70 коп. річних (24 %) колегія суддів дослідивши докази, долучені до матеріалів справи зауважує наступне. 
Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 18 листопада 2020 року, з підстав, зазначених у даній ухвалі, апеляційне провадження по справі №906/129/20 було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням в справі №902/1063/20 за позовом Відповідача до Позивача про визнання недійсним частину правочину.
Постановою Верховного суду від 20 січня 2021 року в справі №906/129/20 касаційну скаргу Позивача  задоволено частково. Ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 18 листопада 2020 року в справі    №906/129/20 скасовано. Справу № 906/129/20 передано до Північно-західного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.
Господарським судом Вінницької області 26 січня 2021 року було винесено рішення по справі №902/1063/20, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним частини договору.
На даний час вказане рішення не вступило в законну силу, адже оскаржено в апеляційному порядку.
Відтак на момент прийняття апеляційним господарським судом даної постанови відсутнє будь-яке судове рішення яке б встановлювало недійсність Договору.   
Колегія суддів зважаючи на презумпцію правомірності правочину, визначену приписами статті 204 Цивільного кодексу України, констатує, що  закріплена зазначеною статтею ЦК України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
В даному ж випадку судове рішення, яким   визнано недійсним пункт 3 Угоди про погашення боргу від 5 березня 2019 року відсутнє, тобто вказаний пункт угоди є чинним і підлягає виконанню сторонами.
При цьому,   в силу дії положень статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Так, під час розгляду спору в суді першої інстанції, в частині   нарахування Позивачем 24 %   річних, на підставі пункту 3 Угоди про погашення боргу, Відповідач заперечуючи вказані нарахування вказував лише на не подання Позивачем обґрунтованого розрахунку цих нарахувань. Водночас, Відповідач не висловлював сумніву щодо дійсності цього пункту угоди (така позиція Відповідача уже мала місце на стадії апеляційного провадження при поданні апеляційної скарги).
Відтак враховуючи встановлену  статтею 204 Цивільного кодексу України    та не спростовану в порядку  статті 215 Цивільного кодексу України    презумпцію правомірності пункту 3 Угоди про погашення боргу, апеляційний господарський суд вважає вчинений правочин, належною у розумінні статтей  11,  509 Цивільного кодексу України  та статтей  173,  174 Господарського кодексу України    підставою для виникнення та існування обумовлених таким Договором кореспондуючих прав і обов`язків сторін, що нівелює твердження апеляційної скарги щодо недійсності частини  правочину.

Що ж стосується заперечень Відповідача, наведених в апеляційній скарзі, з-приводу того, що право нараховувати проценти на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України виникло у Позивача лише з 16 серпня 2019 року (зважаючи на продовження строку оплати основного боргу до 15 серпня 2019 року), то колегія судів відхиляє такі твердження з таких підстав.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
В пункті 1 Угоди про погашення боргу зазначено, що дана угода складена з метою врегулювання взаємовідносин Позивача та відповідача із погашенням боргу на підставі Договору поставки, сторони погодили, що Відповідач порушив умови оплати згідно Договору поставки, у зв`язку із чим Позивач та Відповідач домовилися погодити нові строки розрахунків із відкладальною умовою для вступу в силу даної Угоди. 
З огляду на умови пункту 2 Угоди, Позивач та Відповідач лише погодили продовжити для Відповідача строк оплати основного боргу (3582210 грн 69коп., який не заперечується та не оскаржується Відповідачем) до 15 серпня 2019 року.
Відтак, даним пунктом Угоди було лише продовжено строк для сплати саме основного боргу, а не відсотків  річних  на підставі частини 2 статті 625 ЦК України.
При цьому, пунктом 3 Угоди Позивач та Відповідач погодили, що основний борг (3582210 грн 69 коп.), вказаний у пункті 2 Угоди, підлягає сплаті із врахуванням процентів на підставі частини 2 статі 625 Цивільного кодексу саме як санкції за прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до пункту 3 Угоди про погашення боргу сторони погодили, що борг підлягає сплаті із врахуванням процентів в розмірі 2,0% на місяць (24% річних), що обраховуватимуться, починаючи з 1 листопада 2018 року.
Відтак, апелянт вказуючи в апеляційній скарзі про погодження нових строків розрахунків укладеною Угодою, підмінює погоджені строки, зазначені в підписаній та погодженій ним Угоді, а саме:  пункт 2 Угоди (стосується лише суми сплати основного боргу 3582210 грн 69коп.) яким продовжено строк сплати основного боргу; та пункт 3 Угоди (який Відповідач не визнає та оскаржує в судовому порядку) котрий уже стосується виключно строку та розміру нарахування та стягнення відсотків річних, що обраховуються починаючи з 1 листопада 2018 року.
Відповідач заперечуючи щодо нарахування річних в своїй апеляційній скарзі також посилається на те, що у позовній заяві не наведено обгрунтованого розрахунку процентів, та який розмір річних має бути застосований (річний розмір  - 24% чи 2 % на місяць). 
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що даною Угодою встановлено за прострочення виконання грошового зобов`язання нарахування саме 24 % річних від простроченої суми, і зазначено, що 24% річних становить 2 % в місяць (з огляду на 12 місяців у році даний розрахунок є логічним і обгрунтвоаним).
В той же час, Відповідач проводячи свій розрахунок в апеляційній скарзі 2 % в місяць (2%/31 календарний день) залишає поза увагою ту обставину, що в році є місяці, які мають 30 календарних днів, 31 календарний день та 28 календарних днів, а відтак необхідно брати середньоарифметичну кількість днів в місяці, що свідчить про безпідставність позиції апелянта щодо застосування при розрахунку місячної ставки 2% річних виходячи з 31 денного місячного чиклу (що складає 0,06452% в день).
Згідно наданих Позивачем розрахунків процентів, Позивач нараховує 24% річних від простроченої суми боргу 3 582  210 грн 69 коп. (сума боргу яку Відповідач не заперечує та не спростовує); за період з 1 листопада 2018 року до 8 грудня 2019 року (за 403 дні прострочення),  що становить 949  236 грн 58 коп.; на суму боргу 2 882  210 грн 69 коп. за період з 13 грудня 2019 року до 29 січня 2020 року за 48 днів прострочення, що становить 90  817 грн 12 коп. (том 1, а.с. 8-9). 
Вказаний розрахунок наведений як у тексті позовної заяви на аркуші справи 3, так і у додатках до позовної заяви на аркушах справи 8 та 9, тому суд не бере до уваги заперечення Відповідача щодо відсутності обгрунтування проведеного розрахунку.
Разом з тим, пунктом 5   Угоди про погашення боргу передбачено, що дана угода є невід`ємною частиною Договору поставки, тому посилання Відповідача на те, що нарахування 24 процентів річних не передбачено Договором поставки є також безпідставним. 
Колегія суддів  перевіривши наданий Позивачем розрахунок 24% річних приходить до висновку, що він є арифметично правильним та обгрунтованим.
Відповідно до частини 10 статті  238 Господарського процесуального кодексу України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом.
Відповідно до частин 11, 12 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувана перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувана про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.
Відтак, враховуючи усе вищевстановлене в даній судовій постанові (факт не виконання Відповідачем своїх зобов`язань за Договором  та Угодою) в площинні існування  презумпції правомірності правочину, визначеної приписами статті 204 Цивільного кодексу України, колегія суддів прийшла до висновку, що вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача  1  040 053 грн 70 коп. річних (24%) є обґрунтованою та правомірною, а відтак  суд стягує з Відповідача  1  040 053 грн 70 коп. річних та приймає рішення про нарахування на задоволену суму основного боргу 24 відсотки річних на фактичну (не сплачену) суму основного боргу починаючи з 30 січня 2020 року до повної сплати суми основного боргу. 
Дане рішення було прийняте місцевим господарським судом, а відтак апеляційного господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Відповідно до пункту 1  статті 73 Господарського процесуального кодексу України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3  статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію  статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга Відповідачем, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Відповідно, апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача, згідно  статті 129 ГПК України.
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
                    
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу   Товариства з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро" на рішення Господарського суду Житомирської області від 7 липня 2020 року по справі №906/129/20 - залишити без задоволення.
2.   Рішення Господарського суду Житомирської області від 7 липня 2020 року по справі №906/129/20 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
5. Справу №906/129/20 повернути Господарському суду Житомирської   області.
Повний текст постанови виготовлено 22 квітня 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.  

Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.