ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 червня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 915/1453/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Разюк  Г.П.,
суддів: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк”
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.04.2021, проголошене суддею Ковалем С.М. о 10:55 у м. Миколаєві, повний текст якого складено 22.04.2021
у справі № 915/1453/20
за позовом Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк”
до відповідачів: 
1) Фермерського господарства “Агростар+”;
2)  ОСОБА_1 
про стягнення 153  741,40 грн., 
В С Т А Н О В И В :
          
У грудні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк (далі – АТ КБ) “Приватбанк” звернулося з позовною заявою до Господарського суду Миколаївської області, в якій просило стягнути у солідарному порядку з Фермерського господарства (далі - ФГ) “Агростар+” та ОСОБА_1 заборгованість за договором №б/н від 05.03.2014 в розмірі 153  741,40 грн., з яких: 135  800  грн. – заборгованість з повернення кредитних коштів; 13  230,20 грн. – заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом; 3  353,20 грн. – пеня та 1  358  грн. заборгованість по комісії. Крім того, позивач просив здійснити розподіл судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог АТ КБ “Приватбанк” посилалось на порушення фермерським господарством зобов`язань за кредитним договором щодо погашення кредиту, внаслідок чого у банку виникло право захисту свого порушеного права шляхом солідарного стягнення зазначеної заборгованості з ФГ“Агростар+” та ОСОБА_1 , яка, згідно до укладеного з АТ КБ “Приватбанк” договору поруки від 08.05.2018 № P1525781522176269920, поручилась власними коштами та майном за виконання ФГ“Агростар+” договірних зобов`язань по кредитному договору.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 12.04.2021 в задоволенні позову відмовлено, з огляду на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів погодження між сторонами у письмовому вигляді строків повернення кредитних коштів або вжиття ним заходів в порядку, встановленому ч. 1 ст. 1049 ЦК України.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
На думку скаржника, рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.
Скаржник вважає, що приймаючи оскаржене рішення місцевий господарський суд безпідставно не прийняв до уваги той факт, що відповідач-1 належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, доказів належного виконання ним зобов`язань за договором матеріали справи не містять, розрахунок заборгованості не спростовано, а тому позовні вимоги банку є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Крім того, на думку апелянта неправомірним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів погодження між сторонами у письмовому вигляді строків повернення кредитних коштів або вжиття ним заходів в порядку, встановленому ч. 1 ст. 1049 ЦК України, оскільки судом не враховано правова позиція викладена в низці постанов Верховного Суду про те, що не направлення кредитором повідомлення про дострокове повернення кредиту не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту безпосередньо у судовому порядку – виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту.
Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходили, справа розглядається за наявними матеріалами.
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Станом на час прийняття даної постанови до суду не надійшло клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку без проведення судового засідання.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 05.03.2014 ФГ“Агростар+” (далі - відповідач-1) було підписано заяву про відкриття рахунку та заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Згідно цієї заяви відповідач-1 приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг" (надалі -Умови), Тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua.
На підставі заяви відповідача-1 про відкриття рахунку від 05.03.2014 позивачем відкрито йому поточний рахунок НОМЕР_1 .
В заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг (далі - заява) зазначено, що підписавши цю анкету, відповідач 1 згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг (розміщеними на сайті банку www.pb.ua), Тарифами банку, що разом із цією анкетою становлять договір банківського обслуговування. Відносини між банком та клієнтом можуть вирішуватися як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього договору, так і шляхом обміну інформацією/узгодження щодо банківського обслуговування з клієнтом через web-сайт банку www.pb.ua. або інший інтернет/SMS-ресурс, що зазначений банком.
08.05.2018 AT КБ “Приватбанк” та ОСОБА_1 (далі — відповідач-2) уклали договір поруки №P1525781522176269920 (далі — Договір поруки), предметом якого є надання поруки за виконання клієнтом ФГ“Агростар+”, далі – «Боржник» зобов`язань за угодами-приєднання до: розділу 3.2.1 «Кредитний ліміт» Умов та правил надання банківських послуг, далі Угода 1, по сплаті:
а) процентної ставки за користування кредитом:
- за період користування кредитом згідно п. 3.2.1.4.1.2 Угоди 1 – 21 %  річних для договорів забезпечених порукою, 34 % річних для договорів не забезпечених порукою;
- за період користування кредитом згідно з п. 3.2.1.4.1.3 Угоди 1 – 42 % річних для договорів забезпечених порукою, 68 % річних для договорів не забезпечених порукою;
б) комісійної винагороди згідно п. 3.2.1.1.17 Угоди 1 в розмірі 3% річних від суми перерахувань;
в) винагороди за використання ліміту відповідно до п. 3.2.1.4.4 Угоди 1 – 1-го числа кожного місяця у розмірі 0,5% від суми максимального сальдо кредиту, що існувало на кінець банківського дня за попередній місяць;
г) кредиту в розмірі 120000грн.
Якщо під час виконання «Угоди 1» зобов`язання Боржника, що забезпечені цим Договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя, Поручитель при укладанні цього Договору дає свою згоду на збільшення зобов`язань за «Угодою 1» в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з Поручителем не потрібні.
За п.1.2 поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобов`язань за «Угодою 1 та Угодою 2» в тому ж розмірі, що і Боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно цього пункту Поручитель відповідає перед Кредитором всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності.
За п. 1.5 у випадку невиконання Боржником зобов`язань за «Угодою 1 і/або Угодою 2», Боржник та Поручитель відповідають перед Кредитором, як солідарні боржники.
Позивач зазначає, що зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу 1 кредит в межах встановленого кредитного ліміту, разом з тим останній не повернув в повному обсязі кредитні кошти у передбачений договором термін, що і стало підставою для звернення позивача до суду із відповідним позовом.
Згідно зі статтею 180 Господарського Кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
За приписами статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування, тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України на позичальника покладений обов`язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення безпідставно не враховано той факт, що матеріалами справи, зокрема виписками по рахунку та розрахунком заборгованості підтверджується факт користування відповідачем-1 кредитом та наявності заборгованості останнього у сумі 135800грн., при цьому докази погашення зазначеної суми заборгованості матеріали справи не містять
Відтак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ “Приватбанк” не повернуті, а також враховуючи вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, колегія суддів доходить до висновку, що у ФГ“Агростар+” наявна заборгованість за кредитом у розмірі 135  800 грн., яка підлягає стягненню, у зв`язку з чим відповідна вимога позивача підлягає задоволенню. 
Щодо позовних вимог у частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 13  230,20 грн., заборгованості з комісії у розмірі 1  358 грн. та пені у розмірі 33  53,2 грн., то колегія суддів зазначає наступне.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно зі ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві відповідача-1 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 05.03.2014 та заяві на відкриття рахунку від 05.03.2014 процентна ставка та розмір комісії за використання ліміту не зазначені.
Крім того, у зазначених заявах, підписаних сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом, комісії та пені, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємну частину Договору, додавши зазначений витяг до позовної заяви.
Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила розумів відповідач-1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем-1 кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені та, зокрема, саме у зазначених в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в Умови та правила (аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 01.11.2019 у справі № 910/13940/18).
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ "Приватбанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (05.03.2014) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (01.12.2019).
За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу-1 Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії, пені та погодженого розміру ліміту кредитування, наданий позивачем витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем-1 Договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.    
Колегія суддів зазначає, що визначальним для укладення договору приєднання є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору та стверджувати про узгодженість дій та волевиявлення учасників цивільних правовідносин й відповідність певним стандартам поведінки. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, яка була, зокрема, застосована Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у справі   № 916/2755/18 (постанова від 30.09.2019), спірні правовідносини в якій аналогічні правовідносинам сторін у даній справі)
Отже, за результатами розгляду даної справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що сторони спору обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії за використання ліміту, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає необґрунтованими заявлені позовні вимог АТ КБ "ПриватБанк" в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами у розмірі 13230,2 грн., заборгованості з комісії у розмірі 1358 грн. та пені у розмірі 3353,2 грн., а відтак відмовляє у задоволенні позовних вимог у цій частині.
Щодо позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" заявлених до ОСОБА_1 про солідарне стягнення з останньої основної заборгованості, заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, комісії та пені, які обґрунтовані тим, що виконання зобов`язань відповідача-1 за договором банківського обслуговування від 05.03.2014 було забезпечене договором поруки від 08.05.2018 № P1525781522176269920, укладеним між відповідачем-2 та позивачем, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
Частинами 1, 2 статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Згідно з ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).
За змістом статті 559 ЦК України зміна обсягу зобов`язань боржника може бути підставою для припинення поруки. Зокрема, частиною першою цієї статті (у редакції, чинній на момент укладання договору поруки) було передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
За загальним правилом, передбаченим частиною першою ст. 651 ЦК України, зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим за змістом частини третьої ст. 651 ЦК України договором або законом може бути передбачено також право сторони договору відмовитися від договору в повному обсязі або частково, тобто розірвати або змінити договір на власний розсуд на підставі одностороннього правочину.
Особливістю одностороннього правочину є те, що такий правочин як юридичний факт здійснюється за волевиявленням однієї особи, однак може спричиняти відповідні правові наслідки (породжувати обов`язки) для інших осіб, коли це випливає зі спеціальних положень законодавства.
Так, за правилами, передбаченими абзацом третім частини третьої Цивільного кодексу України, односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Настання правових наслідків, зумовлених вчиненням особою одностороннього правочину, для інших осіб пов`язане з дотриманням вимог щодо вчинення його у відповідній формі, обумовленій законом, та його реалізацією шляхом доведення цього правочину до відома зацікавлених осіб.
Приписи частини першої ст. 559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя.
Крім того, у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/7389/17 і від 29.05.2019 у справі № 910/11429/18 зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни.
Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом третім частини третьої ст. 202 ЦК України, та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.
За змістом частини першої ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі №910/13109/18). 
Пунктом 4.2 договору поруки сторони узгодили, що зміни та доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, у письмовому вигляді, шляхом укладення відповідного договору про внесення змін. 
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач 2, як поручитель, давав письмову згоду на збільшення кредитного ліміту ФГ“Агростар+” з 110  000  грн. до 140  000  грн., а відповідно на збільшення обсягу своєї відповідальності, відсутній також і договір про внесення змін до договору поруки, укладеного між Банком та відповідачем 2, на збільшення кредитного ліміту ФГ“Агростар+”, а відповідно на збільшення обсягу своєї відповідальності. 
Враховуючи викладене, встановивши, що кредитний ліміт за кредитним зобов`язанням боржника збільшено без погодження з поручителем, колегія суддів  вважає, що порука за договором від 08.05.2018 № P1525781522176269920є припиненою в силу положень частини першої ст. 559 ЦК України, а відповідно відсутні підстави для стягнення з  відповідача-2 основної заборгованості, заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, комісії та пені.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що вимоги апелянта є частково обґрунтованими, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.04.2021 у справі №915/1453/20 підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору розподіляються пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись ст.ст. 129, 269-271,    273,    275, 280-284, 287 Господарського процесуального кодексу, Південно-західний апеляційний господарський суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” задовольнити частково, рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.04.2021 у справі №915/1453/20 скасувати частково, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:
          « 1. Позов Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.
2. Стягнути з Фермерського господарства “Агростар+” на користь Акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк” 135  800  грн. заборгованості за кредитом та 2  029,39 грн. судового збору.
3. В іншій частині позову відмовити»
Стягнути з Фермерського господарства “Агростар+” на користь Акціонерного товариства Комерційний банк “ПРИВАТБАНК” 3044,08грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази з зазначенням повних реквізитів сторін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та згідно з ч.5 ст.12, ч.2 ст.  282 та п.2 ч.3 ст.287 касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених у підпунктах а-г пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Постанову складено 18.06.2021 о 15.40.

Головуючий суддя                                                            Разюк Г.П.

Суддя                                                                                            Колоколов С.І. 

Суддя                                                                                            Савицький Я.Ф.