ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/1999/19                Головуючий суддя І інстанції Дудченко В. О.
Провадження № 22-ц/818/486/21        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: що виникають з договорів оренди
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2021 року                                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії                                       Бурлака І.В., Котелевець А.В., 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Приватного аграрного орендного підприємства «Промінь» - адвоката Кадун Петра Вікторовича на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 22 липня 2020 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» про визнання договору оренди землі недійсним,
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним договір оренди №73 без дати належної йому на праві приватної власності земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,72 га, кадастровий номер 6323381200:08:000:0107, укладений між ним і Приватним аграрно-орендним підприємством «Промінь».
Позов мотивовано тим, що у його власності знаходиться земельна ділянка, розміром 5,7201 га, кадастровий №6323381200:08:000:0107, яка належить йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ХР №025583 від 16.01.2003 року. При здійсненні реєстрації земельної ділянки 27.03.2017 року відповідно до витягу позивачем було встановлено, що земельна ділянка передана ним на 25 років в користування ПАОП «Промінь».
Зазначає, що у квітні 2017 року на його усне звернення ПАОП «Промінь» надало йому примірник договору оренди земельної ділянки № 73 без дати укладеного між ПАОП «Промінь» в особі директора Гулого І.М. (орендаря) та від імені ОСОБА_1 . Відповідно до змісту договору земельну ділянку, яка належить йому на праві власності розміром 5,72 га. на підставі Державного акту серії І-ХР № 025583, кадастровий номер 6323381200:08:000:0107, розташованої в межах Кобзівської сільської ради Красноградського району Харківської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва передано в оренду до 31 грудня 2029 року. Договір зареєстровано у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах, про що в книзі державної реєстрації договорів оренди вчинено запис 10.08.2004 року №62.
Ознайомившись з примірником договору оренди землі №73 без дати укладення, зареєстрованого у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах, про що в книзі державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис 10.08.2004 року № 62, позивач впевнився, що підпис в розділі «Підписи сторін» в графі «Орендодавець» від імені « ОСОБА_1 » йому не належить, відповідно позивач не є його підписантом.
Вважає, що волевиявлення позивача щодо укладення Договору оренди земельної ділянки №73 без дати укладення, між ПАОП « Промінь» в особі директора Гулого І.М. (орендаря) та від імені ОСОБА_1 , за даним договором не було, сторонніх осіб позивач не уповноважував на підписання спірного договору, що свідчить про недійсність договору оренди земельної ділянки.
Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 22 липня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» про визнання договору оренди землі недійсним - задоволено.
Визнано недійсним договір оренди №73 без дати укладання, земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,72га., державний акт серії І-ХР №025583, кадастровий номер 6323381200:08:000:0107, укладений від імені ОСОБА_1 з однієї сторони і Приватним аграрно-орендним підприємством «Промінь» в особі директора Гулого І.М. з іншої сторони, який зареєстрований 10.08.2004 року за №62 у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах».
Стягнуто з ПАОП «Промінь» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі - 768 грн 40 коп. судового збору та 4788 грн 50 коп. витрат за проведення експертизи.
В апеляційній скарзі відповідач - ПАОП «Промінь» просить рішення скасувати та постановити нове, яким позов залишити без задоволення.
Зазначено, що суд не звернув уваги, що позивач не надав до суду примірник спірного договору, що позивач отримує орендну плату особисто підписував додаткові угоди про зміни до договору оренди земельної ділянки №73 від 10.08.2004 року, за №62 від 10.06.2013 року та 01.12.2016 року.
Вказано, що така поведінка позивача, який з 2004 року (з моменту початку отримання орендної плати та підписання інших документів) погоджувався з умовами спірного договору оренди земельної ділянки № 73, ніяких дій щодо невизнання договору не вчиняв, а згодом у 2019 році подав позов про визнання договору оренди землі недійсним, суперечить його попередній поведінці (отриманню плати, підписання додаткових угод до договору №73 за користування земельною ділянкою) і є недобросовісною.
Зауважує, що позивач вибрав неефективний спосіб захисту, що не забороняє позивачу звернутися з негаторним позовом про повернення земельної ділянки, що відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомленням учасників справи.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Зазначеним вимогам рішення відповідає.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Судом встановлено, що відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю І-ХР №025583 від 16.01.2003 року ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка площею 5,72га. кадастровий номер № 6323381200:08:000:0107 (а.с.07-10).
З копії договору оренди земельної ділянки № 73 без дати укладення, вбачається, що між ОСОБА_1 та ПАОП «Промінь» укладено договір оренди земельної ділянки, строком до 31 грудня 2029 року, починаючи з дати його реєстрації. Договір зареєстрований у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах , про що в книзі державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис 10.08.2004 року № 62 (а.с.6).
Відповідно до копії додаткової угоди від 10.06.2013 року про зміни до договору оренди земельної ділянки № 73 від 10 серпня 2004 року, зареєстрованого 10 серпня 2004 року за № 62 між ОСОБА_1 та ПАОП «Промінь» було викладено в новій редакції пункт щодо зміни орендної плати, а всі інші умови договору були не порушені даною додатковою угодою (а.с.18).
Згідно до копії додаткової угоди від 01.12.2016 року про зміни до договору оренди земельної ділянки № 73 від 10 серпня 2004 року, зареєстрованого 10 серпня 2004 року за № 62 між ОСОБА_1 та ПАОП «Промінь» було викладено в новій редакції пункт щодо зміни орендної плати, а всі інші умови договору були не порушені даною додатковою угодою (а.с.17).
Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса від 28.01.2020 року № 20875, підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди земельної ділянки №   73 , укладеному між ОСОБА_1 та ПАОП «Промінь», зареєстрованому у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у книзі державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 10.08.2004 року №62, розташований на зворотній стороні аркуша документі, у графі «Орендодавець» виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач вищевказаний спірний договір оренди земельної ділянки №73 без дати укладення не підписував і відповідно не було проявлено його вільного волевиявлення на укладення цього договору.
Представником відповідача були надані копії видаткових касових ордерів в підтвердження заперечень проти позову з тих підстав, що позивач отримував орендну плату.
Суд першої інстанції на це зазначив, що факт отримання позивачем орендної плати сам по собі не є підставою вважати, що між сторонами існують договірні правовідносини щодо належної позивачу земельної ділянки. Отримання такої плати за фактичне користування земельною ділянкою не свідчить про дійсність укладених з порушенням вимог ст.203 ЦК України правочинів, так як не підтверджується волевиявлення орендодавця на час їх укладення. При цьому у платіжних документах, наданих відповідачем на підтвердження отримання позивачем орендної плати зазначено, що кошти видані в рахунок земельного паю, а не договору оренди.
Доводи позивача про те, що сам договір оренди №73 без дати укладання він не підписував підтверджено висновками почеркознавчої експертизи, а визначити чи підписував позивач додаткові угоди від 10.06.2013 року та від 01.12.2016 року до даного договору оренди під час розгляду справи визначити не представилось можливим, так як переконливих доказів на підтвердження цих тверджень відповідач не надав.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638ЦК України).
Відповідно до статті 13 Закону України «Про орендуземлі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Статтею 14Закону України «Про оренду землі» передбачена письмова форма договору оренди землі.
Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За положеннями статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на укладення оспорюваного договору оренди землі підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи.
Всупереч передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку доведення тих обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відповідач не надав до суду першої інстанції належних, допустимих, достатніх доказів про те, що при укладенні додаткових договорів позивач усвідомлював, що спірний договір № 73 був укладений на 25 років. 
Крім того, відповідач на виконав вимогу судового експерта надати суду оригінали додаткових угод про зміни до договору оренди земельної ділянки № 73 за № 62 від 01 грудня 2016 року та від 10 червня 2013 року, фотокопії яких відповідач надав на обґрунтування своїх заперечень проти позову у суді першої інстанції (а.с. 17, 18, 46-47, 49).
Представник відповідача адвокат Кадун П.В. 29.10.2019 отримав згадане клопотання судового експерта, однак за відсутності у справі доказів поважних причин оригіналів цих додаткових договорів до суду першої та апеляційної інстанції не надав (а.с. 49). Внаслідок відсутності оригіналів додаткових угод судові експерти не змогли відповісти на питання суду чи виконані підписи від імені ОСОБА_1 у додаткових угодах від 10.06.2013 та 01.12.2016 про зміни до спірного договору оренди земельної ділянки № 73 (а.с. 62-65).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається із доводів позову, у орендодавця були відсутні як спірний договір оренди земельної ділянки так і обидві додаткові угоди до нього, про наявність яких він дізнався лише під час розгляду справи по суті, а про спірний договір оренди землі - при реєстрації земельної ділянки 27.03.2017 (а.с. 2). 
Наведені доводи позивача відповідачем не спростовані.
Згідно ч. 1 ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Таким чином, за відсутності поважних причин не надання відповідачем оригіналу додаткових угод від 10.06.2013 та 01.12.2016 слід визнати, що він умисно приховував ці документи від суду, тому відповідно до згаданої норми ч. 1 ст. 109 ЦПК України колегія суддів розцінює таку процесуальну поведінку відповідача як ухилення від подання експертам необхідних документів, без чого провести експертизу щодо належності підписів під ними позивачу ОСОБА_1 неможливо, - і тому визнає той факт, що підпис під згаданими додатковими угодами також йому не належить.
Тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність того факту, що позивач не підписував договір оренди землі №73 строком на 25 років, внаслідок чого суд дійшов правильного висновку про відсутність у нього волі на укладення такого договору оренди.
Щодо доводів скарги про недобросовісну поведінку позивача, який заперечуючи факт укладення договору оренди де-факто отримував орендну плату, то колегія суддів не вбачає у даному випадку порушення орендодавцем принципу добросовісності, що свідчить про відсутність підстав для застосування пункту 6 статті 3 ЦК України та доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) у цьому спорі про недійсність договору.
У праві України зазначена доктрина проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення (див. постанову Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі   №3-59гс14).
Суд першої інстанції відповідно до наявних у справі доказів правильно встановив, що позивач отримував від відповідача плату за оренду земельного паю, а не земельної ділянки, що є різними предметами договорів. У цих документах відсутнє посилання на спірний договір оренди, як підставу для отримання плати за користування земельної ділянкою позивача. 
Доводи скарги відповідача про те, що подальші після укладення договору дії позивача свідчать про наступне схвалення ним договору оренди також не доведені.
Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.
Між тим, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований.
Тому, враховуючи конкретні встановлені суд обставини справи, що розглядається, колегія суддів не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі.
Колегія суддів також відхиляє доводи скарги про те, що позивач вибрав неефективний спосіб захисту, та що позивач не позбавлений права звернутися до суду з іншим, негаторним позовом про повернення земельної ділянки.
Колегія також відхиляє цей довід скарги з огляду на наступне.
Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ч.ч.1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У статті 12 ЦПК України визначено принцип змагальності сторін, згідно якому:
1. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
2. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
5. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
У статті 13 ЦПК України наступним чином визначено принцип змагальності: суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Системний аналіз наведених норм ст.ст. 2, 5, 12, 13 ЦПК України свідчить, що у контексті забезпечення судом мети цивільного судочинства - права на справедливий суд, ефективний захист порушеного права судом має відбуватися відповідно до принципу змагальності - лише в межах заявленого позову. При цьому суд за змістом ст. 5 ЦПК України та дотримуючись згаданої мети цивільного судочинства про забезпечення прав а на справедливий суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, - лише якщо встановить відсутність ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. Така відсутність ефективного правового регулювання виникає, коли суд не знаходить норм права, якими врегульовані спірні відносини, і кваліфікується як прогалина у праві чи у законі. За наявності таких прогалин у галузі цивільного законодавства суди відповідно до мети цивільного судочинства та за змістом норм ст. 5 ЦПК України не можуть відмовити у правосудді, посилаючись на відсутність закону, і тому відповідно застосовується аналогія закону чи аналогія права.
Перша необхідна умова для застосування аналогії закону або права, яка у даному випадку відсутня, - аналогія допустима лише у разі повної відсутності або неповноти правових норм.
Аналізуючи вищевказану проблему правозастосування касаційний суд дійшов до наступних правових висновків, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц відступила від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначаючи, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним (оприлюднено у ЄДРСР 13 серпня 2020 року - https://reyestr.court.gov.ua/Review/90933484).
При цьому касаційний суд змінивши мотиви рішень судів про визнання договору недійсним виходив з того, якщо судами під час розгляду справи встановлено, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою, то у такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.
З огляду на те, що у даній справі позивач таких вимог про витребування земельної ділянки з підстав не укладення договору оренди земельної ділянки не заявляв, колегія суддів у контексті вищевказаних норм ст.ст. 2, 5, 12, 13 ЦПК України за змістом ст. 367 ЦПК України не вбачає підстав для виходу поза межі розглянутого судом позову та для застосування висловленої Великою палатою Верховного Суду правової позиції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. В іншому випадку рішення суду не буде відповідати завданням та основним засадами цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України.
Крім того, суд апеляційної інстанції зважає на те, що на день ухвалення оскарженого рішення суду згадана правова позиція касаційного суду не була опублікована, а тому інший підхід до застосування ч. 4 ст. 263 ЦПК України за відсутності порушення норм цивільного і цивільного процесуального права є порушенням такого елементу принципу верховенства права, ст. 10 ЦПК України, як правова визначеність, а також - права на справедливий суд.
При цьому колегія суддів також виходить з того, що оскільки відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю то згідно до частини другої цієї статті Кодексу кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
Виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним (пункт 7 постанови Пленумом Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
Таким чином, за відсутності спору щодо повернення земельної ділянки у даному випадку не можна вважати, що порушенні права позивача - власника орендованої земельної ділянки не отримали ефективного правового захисту.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені ст. 376 ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.
       В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.
Керуючись 268, 367, 368, п.1ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив:
Апеляційну скаргу представника Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» - адвоката Кадуна Петра Вікторовича залишити без задоволення.
Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 22 липня 2020 року  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 12 квітня 2021 року.
Головуючий                                                                                 В.Б.Яцина.

Судді                                                                                                 І.В.Бурлака.
               
               А.В.Котелевець.