Постанова  
Іменем  України
10 червня 2021 року
м. Київ
справа № № 522/24234/16-ц
провадження № 61-18379св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Фонду державного майна України, треті особи: Одеська міська рада, ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року, ухвалене суддею Чернявською Л. М., та постанову Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року, прийняту у складі колегії суддів:                Комлевої О. С., Сегеди С. М., Гірняк Л. А., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Фонду державного майна України, треті особи: Одеська міська рада,   ОСОБА_2 , про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Позов обґрунтовано тим, що у зв`язку з її працевлаштуванням у червні 1993 року на посаду машиніста цеху Одеського виробничого об`єднання хлібопекарської промисловості  «Хлібокомбінат № 3», їй, як особі, що не мала власного житла у м. Одесі, було надано приміщення у гуртожитку цього підприємства за адресою: АДРЕСА_1 . 17 листопада 1993 року  ОСОБА_1 була зареєстрована за цією адресою. 19 серпня 1994 року вона звільнилася з роботи, але залишилася проживати у гуртожитку. 
Позивачка зазначала, що незважаючи на її звільнення, підприємство не скористалося своїм правом на виселення її без надання іншого жилого приміщення, а тому вона продовжує мешкати у спірному приміщенні з двома своїми неповнолітніми дітьми. До приміщення, яке вони займають  входить: чотири житлові кімнати (площами: 7,8 кв. м, 24,4 кв. м, 15,4 кв. м, 22,3 кв. м) та підсобні приміщення першого поверху площею 41, 1 кв. м. Всього загальна площа квартири становить 111 кв. м, жила площа 69,9 кв. м. 
Також позивачка зазначала, що на підставі рішень постачальників комунальних послуг для укладення прямих договорів з ПАТ «Одеська ТЕЦ» вказані приміщення були включені до бази споживачів як «квартира АДРЕСА_3 ». Згідно відомостей ПАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» та КП «Теплопостачання м. Одеси» позивачка є єдиним абонентом за вказаною адресою з 2004 та 2007 року, спірне майно знаходиться в державній власності.
ОСОБА_1 вважала, що оскільки вона добросовісно користується державним майном, то має право на визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
У листопаді 2017 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 , у порядку статті 34 ЦПК України, звернулася до суду із позовом про визнання за нею права власності за набувальною давністю на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
Позов  ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що відповідно до рішення профспілкових зборів Одеського виробничого об`єднання хлібопекарської промисловості  «Хлібокомбінат № 3» від 22 жовтня 1998 року їй, як працівниці хлібокомбінату, було виділено квартиру АДРЕСА_1 , в яку вона вселилася разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_4 та проживають у ній на даний час, займаючи фактично кімнати площами 7,8 кв. м та 24,4 кв. м. та користуючись  іншими нежитловими приміщеннями (підсобні приміщення площею 41,1 кв.м.), які перебувають у спільному користуванні з  ОСОБА_1 та її дітей.
Посилаючись на те, що майно є безхазяйним, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .
15 січня 2018 року позовна заява третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 протокольною ухвалою прийнята судом першої інстанції до спільного розгляду з первісним позовом.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року, у задоволенні позовів   ОСОБА_1 та ОСОБА_2  відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовів, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відсутні правові підстави для визнання за   ОСОБА_1 та ОСОБА_2  права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 . 
Такого висновку суди дійшли виходячи із того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2   не довели усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття ними права власності за набувальною власністю на спірну квартиру.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , у якій вона просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні її позову та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу Фонд державного майна України просить залишити касаційну скаргу  ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, а також, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалені у справі судові рішення відповідають цим вимогам у повній мірі.
Фактичні обставини у справі, встановлені судами
Судами встановлено, що згідно з наказом Одеського виробничого об`єднання хлібопекарської промисловості  «Хлібокомбінат № 3» від 28 червня 1993 року  ОСОБА_1 була прийнята на роботу у цьому підприємстві на посаду машиніста № 3 (а. с. 14-17, т. 1). У зв`язку з цим їй виділили приміщення у гуртожитку цього підприємства по АДРЕСА_1 . 17 листопада 1993 року вона була зареєстрована за цією адресою (а. с. 9, т. 1).   
19 серпня 1994 року   ОСОБА_1 звільнилася з роботи, проте залишилася мешкати у цьому гуртожитку разом із дітьми ОСОБА_4 (2003 року народження) та ОСОБА_5 (2008 року народження).
Відповідно до рішення профспілкових зборів Одеського виробничого об`єднання хлібопекарської промисловості  «Хлібокомбінат № 3» від 22 жовтня 1998 року працівниці хлібокомбінат  ОСОБА_2 разом із дочкою ОСОБА_4 було виділено вільну квартиру АДРЕСА_1 , у яку вони вселилися                   (а. с. 7, т. 2).
26 лютого 2009 року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» виготовлено та видано ОСОБА_1 технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що загальна площа квартири становить 111,0 кв. м, жила 69, 9 кв. м, підсобна 41, 1 кв. м, та складається з чотирьох кімнат площами 7,8 кв. м, 24,4 кв. м, 15,4 кв. м, 22,3 кв. м, ванної, коридорів, туалету, кладової (а. с. 20-22, т. 1).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2014 року у справі № 2-5147/08 скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2008 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про укладення договору найму, здійснено поворот виконання рішення шляхом визнання договору найму квартири АДРЕСА_1 , що був укладений 07 травня 2008 року між Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради та ОСОБА_1 недійсним (а. с. 36-39, т. 1). 
Такий висновок апеляційного суду обґрунтовано тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про зобов`язання Приморської районної адміністрації Одеської міської ради укласти договір найму на спірну квартиру з   ОСОБА_1 не з`ясував підстав вселення позивачки у гуртожиток по АДРЕСА_1 та правовий статус спірного приміщення, також відсутні відомості у кого на балансі знаходиться зазначений гуртожиток.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 жовтня 2014 року у справі № 1522/17393/12 визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації від 07 квітня 2009 року про передачу квартири   АДРЕСА_1 у спільну часткову власність  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 07 квітня 2009 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради про спільну часткову власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 у рівних частках на квартиру  АДРЕСА_1 (а. с. 40-47, т. 1).
Такий висновок суду ґрунтується на тому, що приватизацією цієї квартири, здійсненою ОСОБА_1 разом із дітьми, порушуються права      ОСОБА_2 та її дочки. 
Предметом розгляду у справі, яка тепер перебуває на розгляді Верховного Суду, є вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на квартиру  АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Підставою позову вказано частину першу статті 344 ЦК України, яка передбачає можливість набуття права власності на майно за набувальною давністю.
Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що ОСОБА_1 не було доведено факту того, що вона, при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав набуття права власності, оскільки їй достеменно було відомо, що спірне приміщення перебуває у чужій власності, зокрема, комунальній власності територіальної громади м. Одеси, від імені якої виступає Одеська міська рада в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. Про це свідчить укладений 07 травня 2008 року між нею, як наймачем, та Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради, як наймодавцем, договір найму житла - квартири АДРЕСА_1 . 
Предметом касаційного розгляду є оскарження  ОСОБА_1 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року та постанови Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року про відмову в задоволенні її позову. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому не переглядаються Верховним Судом.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Частинами першою, четвертою статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) Велика Палата Верховного Суду аналізуючи питання виникнення на набуття права власності на майно за набувальною давністю у порядку статті 344 ЦК України, звернула увагу на сукупність обставин, передбачених у цій нормі процесуального закону, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
З указаного слідує, що набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. 
У постановах від 15 квітня 2021 року у справі № 448/1144/18 (провадження № 61-7064св20), від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, аналізуючи питання добросовісності та безтитульності володіння, як одних із підстав, передбачених статтею 344 ЦК України для набуття права власності на майно за набувальною давністю, дійшов висновку про те, що наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Таким чином, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Вирішуючи питання про визнання за  ОСОБА_1 права власності на житлове приміщення за набувальною давністю, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що вона не надала належних та допустимих доказів на підтвердження підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття нею права власності на це майно за набувальною давністю. Зокрема, позивачка не довела добросовісність, відкритість, безперервність володіння цим майном, а також володіння ним протягом встановленого законом строку. 
Доводи касаційної скарги про те, що володіння  ОСОБА_1 спірним майном було добросовісне, оскільки вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на житлове приміщення, спростовується встановленими судами обставинами, які свідчать про те, що їй достеменно було відомо, що спірне приміщення перебуває у чужій власності, зокрема, комунальній власності територіальної громади м. Одеси. Про це свідчить укладений 07 травня 2008 року між нею, як наймачем, та Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради, як наймодавцем, договір найму житла - квартири АДРЕСА_1 . 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності, існує встановлений порядок приватизації житла.
Так, у відповідності до статті 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради.
Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Приватизація жилих і нежилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад, які раніше були самовільно переплановані, може відбуватися після визнання перепланування таким, що відповідає законодавству України щодо технічних умов і будівельних норм до житла.
Мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Зазначене право поширюється на дітей законних мешканців гуртожитків, які народилися під час проживання їхніх батьків у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами правового висновку, наведеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) є необґрунтованими та спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, які, з урахуванням встановлених у цій справі конкретних обставин цим висновкам не суперечать, а норми матеріального права, зокрема статті 344 ЦК України, застосовано правильно, відповідно до установлених фактів.
Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права і зводяться до власної переоцінки позивачем встановлених судами обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, залишити без змін. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року  та постанову Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Фонду державного майна України, треті особи: Одеська міська рада, ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                               О. С. Ткачук 
А. А. Калараш
Є. В. Петров