ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року	Львів	Справа № 140/16583/20 пров. № А/857/6393/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                       Святецького В.В.
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у Волинській області та ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року у справі №140/16583/20 (суддя Сорока Ю.Ю., м. Луцьк) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про стягнення грошового забезпечення,- 

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, в якому, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: а) визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Волинській області від 04.12.2020 №362 о/с в частині припинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 ;
б) стягнути несплаченене грошове забезпечення за листопад 2020 року в розмірі 15 379,80 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення вимог частини 3  статті 119 Кодексу законів про працю України  (далі -  КЗпП України) відповідач протиправно не виплатив позивачу грошове забезпечення за листопад 2020 року. При цьому, позивач самостійно обчислив суму грошового забезпечення - 15 379,80 грн. за листопад 2020 року, яку, на його думку, відповідач зобов`язаний виплатити як гарантію, передбачену частиною 3  статті 119 КЗпП України.
Рішенням від 12 лютого 2021 року Волинський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково.
Визнав протиправним та скасував наказ Головного управління Національної поліції у Волинській області від 04.12.2020 №362 о/с в частині припинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 .
Визнав протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Волинській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за листопад 2020 року.
Зобов`язав Головне управління Національної поліції у Волинській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошового забезпечення за листопад 2020 року, з урахуванням проведеного перерахунку грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років).
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції у Волинській області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що судом не враховано  положення пункту 8 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС № 260 від 06 квітня 2016 року, яким передбачено, що за час відсутності поліцейського на службі без поважних причин грошове забезпечення не виплачується. 
Підставою припинення виплати грошового забезпечення поліцейському є наказ керівника (начальника) органу поліції, у якому вказується, за який період припиняється виплата грошового забезпечення. У зв`язку із надходженням до ГУНП у Волинській області актів про невихід на службу в Нововолинське відділення поліції Володимир-Волинського відділу поліції позивача за період з 01 листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року ГУ НП у Волинській області було видано наказ від 04.12.2020 №362 о/с про припинення позивачу виплати грошового забезпечення у зв`язку з відсутністю на службі без поважних причин. 
Також вказує, що положення  ст. 119 КЗпП України  не поширюються на спірні правовідносини сторін.
Вважає, що ГУ НП у Волинській області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України, і ніяким чином не порушувало прав та інтересів позивача.
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Позивач вимоги своєї апеляційної скарги обгрнутовує тим, що суд першої існтанції безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення вказаної позивачем суми грошового забезпечення, розрахованого ним самостійно з врахуванням надбавки за висугу років.
Крім того, покликається на те, що суд першої інстанції не застосував положень  статті 371 КАС України щодо  негайного виконання рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць. При цьому не сказав мотивів, якими керувався за даних обставин.
А тому просить змінити рішення суду першої інстанції, вказавши в абз.4 резолютивної частини рішення «…нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за листопад 2020 року в розмірі 15  379, 80 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів».  
Позивач та відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційні скарги протилежної сторони не скористалися, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та доводи скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що З 16 квітня 2018 року по 22 березня 2019 року ОСОБА_1 проходив службу в Нововолинському відділі поліції Володимир-Волинського відділу поліції ГУ НП у Волинській області на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції.
22 березня 2019 року позивач був прийнятий на військову службу за контрактом у військову частину НОМЕР_1 на посаду головного сержанта - командира відділення зенітного ракетного-артилерійського дивізіону.
Наказом ГУ НП у Волинській області від 10 квітня 2019 року №440, у зв`язку з невиходом ОСОБА_1 на службу в період з 25 березня 2019 року по 04 квітня 2019 року    було призначено та проведено службове розслідування.
Відповідно до висновку службового розслідування, комісія прийшла до висновку - за порушення службової дисципліни, що виразилася у невиході на службу до Нововолинського відділення поліції капітана поліції ОСОБА_1 звільнити зі служби та припинити виплату грошового забезпечення.
Наказом ГУ НП у Волинській області від 18 квітня 2019 року №476/в "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ", за порушення службової дисципліни, Присяги працівника поліції, вимог ст. 66 Закону України        Про Національну поліцію, п.п. 1, 2, 4, п.3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 №2337-УІІІ, пункту 1 Розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених        наказом МВС України №1179 від 09 листопада 2016, що виразилось у невиході на службу до Нововолинського відділення поліції, старшого дільничного офіцера поліції Нововолинського відділення поліції Володимир - Волинського відділу поліції ГУ НП у Волинській області капітана поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції та припинено йому виплату грошового забезпечення з 25 березня 2019 року.
23 квітня 2019 року наказом ГУ НП у Волинській області №116 о/с ОСОБА_1 було звільнено зі служби за п.6 ч.1  ст.77 Закону України "Про Національну поліцію", у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі №140/123/20, яке набрало законної сили 15.09.2020, визнано протиправними та скасовано накази ГУ НП у Волинській області від 18 квітня 2019 року №476/в "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ", від 23 квітня 2019 року № 116 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.6 ч.1  ст.77 Закону України "Про Національну поліцію"; поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського відділення поліції Володимир-Волинського відділу поліції ГУ НП у Волинській області з 24 квітня 2019 року, стягнуто з ГУ НП у Волинській області в користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 160979,12 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів,  рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та виплати грошового забезпечення у межах стягнення за один місяць у сумі 14723,70 грн. допущено до негайного виконання.
На виконання вищезазначеного судового рішення, ГУ НП у Волинській області 28 лютого 2020 року прийнято наказ №83 о/с, відповідно до якого поновлено ОСОБА_1 , старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського відділення поліції Володимир-Волинського відділу поліції ГУ НП у Волинській області, з 24 квітня 2019 року.
Листом від 20 березня 2020 року відповідач повідомив позивача про те, що на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі №140/123/20 в частині, що стосується до негайного виконання, наказом ГУ НП у Волинській області від 28 лютого 2020 року №83о/с позивача поновлено на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського відділення поліції Володимир-Волинського відділу поліції ГУНП в області, а також виплачено грошове забезпечення у межах суми стягнення за один місяць в сумі 14723,70 грн. шляхом зарахування на картковий рахунок AT КБ "Приватбанк" 26 лютого 2020 року (за вирахуванням військового збору 1,5% зараховано суму 14502,84 грн.).
В подальшому нарахування та виплата грошового забезпечення буде здійснюватися у порядку визначеному  наказом МВС України від 06 квітня 2016 року №260 "Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання".
Судом встановлено, що ГУ НП у Волинській області не було нараховано та виплачено позивачу середнє грошове забезпечення за листопад 2020 року, як гарантію, передбачену частиною третьою  статті 119 КЗпП.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, наказом ГУ НП у Волинській області від 04.12.2020 №362 о/с капітану поліції ОСОБА_1 , старшому дільничному офіцеру поліції сектору превенції Нововолинського відділення поліції Володимир-Волинського відділу поліції ГУНП, припинено виплату грошового забезпечення у зв`язку із відсутністю на службі без поважних причин з 01 листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року, наказано провести перерахунки грошового забезпечення.
Позивач, не погоджуючись із вказаним наказом та діями відповідача щодо невиплати грошового забезпечення за листопад 2020 року звернувся із даним позовом до суду.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався тим, що на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 39 Закону України  «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року  та  статтею 119 КЗпП України (зокрема, щодо збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, в якій він працював), тому відповідач протиправно прийняв оскаржуваний наказ щодо припинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю на службі без поважних причин в період з 01 листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 Закону України  «Про Національну поліцію»  за поліцейськими зберігаються всі права, визначені для громадян України  Конституцією  та законами України, крім обмежень, встановлених цим та іншими законами України. 
Відповідно до статті 1-2 Закону України  «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ  військова служба є державною службою особливого характеру. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в  Конституції України  та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом  пільги, гарантії та компенсації.
Згідно із пунктом 4 частини десятої  статті 62 Закону України  «Про Національну поліцію»  поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до  закону  та інших нормативно-правових актів України.
Відповідно до частин першої, другої  статті 94 Закону України  «Про Національну поліцію»  поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Наказом МВС України, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. за № 669/28799, затверджено Порядок та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.
Відповідно до п.8 розділу 1 вказаного Порядку, затвердженого за час відсутності поліцейського на службі без поважних причин грошове забезпечення не виплачується.
Як правильно встановив суд першої інстанції, причиною відсутності позивача  на службі в органах національної поліції слугувало  прийняття позивача 22 березня 2019 року на військову службу за контрактом у військову частину № НОМЕР_1 на посаду головного сержанта - командира відділення зенітного ракетного-артилерійського дивізіону на підставі  контракту, укладеного між ним та військовою частиною № НОМЕР_1 строком на 3 (три) роки, копію якого направлено відповідачу.
Відтак, причини відсутності позивача на службі в органах національної поліції є поважними.
Суд також правильно врахував, що норми спеціального законодавства, а саме  - Закону України  «Про Національну поліцію»  та Порядок №260 не регулюють питання виплати грошового забезпечення поліцейським, які прийняті на військову службу за контрактом у період  кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми  КЗпП України.
В силу приписів ч. 6  ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України  у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону). За змістом вимог п. 4 розділу XI Закону України  «Про Національну поліцію»  до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Положеннями ст. 77 Закону України  Про Національну поліцію, які є спеціальними нормами права, не врегульовано питання звільнення зі служби в поліції внаслідок призову або вступу на військову службу, а тому до даних правовідносин слід застосовувати норми загального закону, а саме, п. 3 ч. 1  ст. 36 Кодексу законів про працю України  (далі по тексту  КЗпП), відповідно до якого підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої  статті 119 цього Кодексу.
В  свою  чергу, приписами ч. 2  ст. 119 КЗпП  встановлено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених, зокрема, Законом України  «Про військовий обов`язок і військову службу», надаються гарантії та пільги відповідно до цього  закону.
Так, згідно з нормами ч. 2 ст. 39 Закону України  «Про військовий обов`язок і військову службу»  громадяни України, зокрема, прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема, частиною третьою статті 119  КЗпП.
В силу вимог ч. 3  ст. 119 КЗпП  за працівниками, зокрема, прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток в установі незалежно від підпорядкування та форми власності. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України  «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Враховуючи вищевказане, чинне законодавство пов`язує виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, з дією особливого періоду. Разом з цим, встановлені нормами ч. 3  ст. 119 КЗпП  гарантії поширюються на всіх осіб прийнятих на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду незалежно від попереднього місця роботи.
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України  «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України»  від 01 березня 2014 року, яке введене в дію  Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
У постанові Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 812/452/17 наведено правову позицію, відповідно до якої поширення гарантій, передбачених частиною третьою  статті 119 КЗпП України  щодо збереження місця роботи, не ставиться у залежність від виду контракту, а тільки умови, що такі гарантії надаються особі під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
В силу вимог ч. 5  ст. 242 КАС  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини третьої  статті 119 КЗпП України  за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до  Закону України  Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.
Згідно із частиною другою  статті 39 Закону України  Про військовий обов`язок і військову службу  від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ  громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою  статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті  51, частиною п`ятою статті  53, частиною третьою статті  57, частиною п`ятою статті  61 Закону України  Про освіту.
Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу. Виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких збереглося місце роботи такої особи.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 814/1905/17.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом в умовах кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, тобто, під час дії особливого періоду, колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на позивача поширюються гарантії, передбачені  Закону України  «Про військовий обов`язок і військову службу»  від 25 березня 1992 року та  статтею 119 КЗпП України, зокрема, щодо збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, в якій він працював.
Відтак, суд першої інстанції, з урахуванням ч.2  ст. 9 КАС України  правомірно задовольнив позов в частині визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції у Волинській області від 04.12.2020 №362 о/с щодо припинення виплати позивачу грошового забезпечення та визнав протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Волинській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за листопад 2020 року.
Щодо вимог апеляційної скарги позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за листопад 2020 року в розмірі 15  379, 80 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Обґрунтовуючи заявлену до стягнення суму - 15379,80 грн., позивач використав лист ГУ НП у Волинській області від 21.01.2020 року №111/29/01-2020, в якому зазначено    розмір та складові нарахованого позивачу грошового забезпечення за січень - лютий 2019 році, а також здійснив самостійно перерахунок розміру надбавки за стаж служби в поліції.
Судами встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі №140/123/20, яке набрало законної сили 15 вересня 2020 року, визнано протиправною        бездіяльність ГУ НП у Волинській області щодо не зарахування          ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13 травня 2002 року по 01 липня        2010 року у податковій міліції та зобов`язано ГУ НП у Волинській області зарахувати до стажу служби в поліції ОСОБА_1 наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції та провести перерахунок і виплату грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років) за час служби в органах поліції ОСОБА_1 з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту проведення відповідачем перерахунку грошового забезпечення в частині надбавки за вислугу років за час служби в органах поліції з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції.
В матеріалах справи також відсутній належний документ (довідка тощо), в якому було б зазначено про суми середнього заробітку позивача за останні два місяці перед укладенням контракту про проходження військової служби, про його середньоденне грошове забезпечення, з урахуванням проведеного на виконання зазначеного рішення суду перерахунку грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років).
Отже, суд першої інстанції правильно вказав, що в даному випадку розрахунок середнього заробітку (грошового забезпечення) відноситься до  компетенції відповідача, оскільки такому передує виконання ним рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі №140/123/20 в частині розрахунку грошового забезпечення з врахуванням вислуги років у податковій поліції.
Безпідставними вважає колегія суддів і покликання позивача на необхідність застосування судом норм ст.371 КАС України.
Так, відповідно до пункту 2 частини першої  статті 371 КАС України  негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
На думку апеляційного суду, оскільки позивач ОСОБА_1 на даний час проходить військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_1 та отримує грошове забезпечення військовослужбовця, а спір у цій справі виник не щодо стягнення власне грошового забезпечення, яке виплачується за службу в поліції, а щодо збереження та виплати середнього грошового забезпечення, яке зберігається за позивачем відповідно до частини третьої  статті 119 КЗпП України, тому відсутні підстави допустити дане рішення суду до негайного виконання, як про це просить позивач у позовній заяві.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Наведені вище обставини спростовують доводи апеляційних скарг про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Інші, зазначені сторонами в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.     
Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у Волинській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року у справі №140/16583/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 31.05.2021.