Постанова

іменем України
20 травня 2021 року
м. Київ
справа № 159/1040/18
провадження №51- 5701км 19
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі – Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої                         ОСОБА_1 ,
суддів                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 , 
прокурора                                                  ОСОБА_5 ,
засудженого           
(у режимі відеоконференції)                 ОСОБА_6 , 
захисника
(у режимі відеоконференції)                 ОСОБА_7 ,
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 червня  2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року в кримінальному провадженні щодо 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , з освітою 3 класи, такого, що утриманців не має, одруженого, не працюючого, раніше неодноразово судимого, останній раз 28 лютого 2012 року Рівненським міським судом Рівненської області за ч. 1     ст. 187, ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі– КК) на 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 вересня           2017 року звільненого умовно-достроково, невідбутий строк 1 рік 3 місяці 9 днів, 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК.
 
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені  обставини
За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2019 року, який залишено без змін апеляційним судом, ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на           3 роки, за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у види позбавлення волі строком на 5 років, за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі строком 7 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі статей 71, 72 КК до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Рівненського міського суду Рівненської області від              28 лютого 2012 року та призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді    7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні 5 епізодів злочинів проти власності за наступних обставин.
09 листопада 2017 року близько 21:10 год ОСОБА_6 , йдучи                              АДРЕСА_2 , діючи з умислом на відкрите заволодіння чужим майном, поєднане з насильством, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, завдав ОСОБА_8 удар рукою по тулубу, від якого вона впала на землю. ОСОБА_6 відкрито заволодів сумочкою потерпілої з грошима та особистими речами на загальну суму 33 668 грн.
Він же, 23 листопада 2017 року в період з 01:12 год по 01:18 год, зберігаючи викрадену платіжну картку «ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , яка належала ОСОБА_8 , з метою викрадення чужого майна, намагався повторно викрасти гроші в сумі 2200 грн із карткового рахунку. Проте, злочин не було доведено до кінця з причин, які не залежали від його волі, на картковому рахунку не було коштів.
Він же, повторно, 23 листопада 2017 року близько 01:30 год, перебуваючи біля торгового центру «Бульвар» на бульварі імені Лесі Українки 18, в м. Ковелі, діючи з умислом, спрямованим на відкрите заволодіння чужим майном, шляхом ривка намагався заволодіти сумочкою ОСОБА_9 . У відповідь потерпіла потягнула сумочку на себе, а ОСОБА_6 завдав потерпілій не менше 5 ударів кулаком по голові, чим заподіяв останній легкі тілесні ушкодження та повторно, відкрито заволодів чужим майном, зокрема, жіночою сумочкою ОСОБА_9 разом із усіма особистими речами на загальну суму 6 460, 79 грн.
Він же, 14 грудня 2017 року близько 22:40 год, перебуваючи поблизу території  Ковельського міжрайонного територіального медичного об`єднання, що в              м. Ковелі на вул. О. Пчілки, 4, вчинив розбійний напад на ОСОБА_10 із метою заволодіння її майном. Під час розбою ОСОБА_6 завдав удар рукою по голові потерпілій, внаслідок чого вона впала на землю. Продовжуючи свої дії, засуджений наніс ОСОБА_10 кілька ударів кулаком у голову, чим спричинив їй тілесні ушкодження у виді гематом м`яких тканин волосистої частини голови в тім`яно-скроневій ділянці та лівої щоки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Нападник вихопив із її руки мобільний телефон «NOKIA № 73-1», чим завдав майнової шкоди ОСОБА_10 на суму 1385 грн. 
Він же, 18 грудня 2017 року близько 04:45 год, біля під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_3 , діючи повторно, з метою відкритого заволодіння чужим майном, вирвав у ОСОБА_11 сумку разом із особистими речами, чим завдав майнової шкоди на загальну суму 3633,2 грн.
Викраденим майном ОСОБА_6 розпорядився на власний розсуд, спричинивши майнову шкоду потерпілим на загальну суму 45 147,41 грн. 
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить вирок і ухвалу суду відносно ОСОБА_6 змінити в частині епізоду розбійного нападу від 14 грудня 2017 року з ч. 2 ст. 187 КК на ч. 2 ст. 186 КК та призначити винному мінімальне покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК. Вважає, що суб`єктивну сторону розбою, зокрема, прямий умисел засудженого на напад із корисливим мотивом в кримінальному провадженні за вказаним епізодом не доведено. Зазначає, що основним об`єктом посягання виступала власність потерпілої, якою мав умисел відкрито заволодіти засуджений. Посилається на те, що докази, якими обґрунтовано у вироку цей епізод злочину, є недопустимими, оскільки їх отримано в наслідок істотного порушення прав і свобод людини. Вказані обставини оскаржувалися до суду апеляційної інстанції, який відмовив у повторному допиті потерпілої для встановлення правильної кваліфікації дій винного. Ухвала апеляційного суду, на думку скаржника, не відповідає вимогам ст. 419 КПК. 
 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджений та захисник підтримали касаційну скаргу; прокурор заперечив обґрунтованість касаційних вимог сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інших кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація дій за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК захисником не оспорюються, тому судом касаційної інстанції не перевіряються.
Доводи касаційної скарги захисника про неправильну кваліфікацію дій винного за епізодом вчиненого злочину від 14 грудня 2017 року з ч. 2 ст. 187 КК є аналогічними доводам його апеляційної скарги, які ретельно перевірялися судом апеляційної інстанції та спростовані, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи.
Перевіряючи кваліфікацію дій винного за епізодом злочину від 14 грудня            2017 року, апеляційний суд встановив, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості засудженого у вчинені розбійного нападу на ОСОБА_10 із метою заволодіння її майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненого повторно, відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах.
З об`єктивної сторони розбій вчиняється у формі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства. Цей злочин посягає на два об`єкти: право власності й особу (життя і здоров`я).
Перевіряючи умисел ОСОБА_6 на вчинення злочину, суди обґрунтовано встановили, що його було спрямовано на напад із метою заволодіння майном потерпілої.
Зокрема, місцевим судом допитано потерпілу, котра в судовому засіданні показала, що саме  ОСОБА_6 завдав їй удар по голові, від якого вона впала на землю, після чого засуджений наніс ще декілька ударів кулаком у різні частини її тіла та вихопив із її рук телефон.
Такі показання потерпілої об`єктивно підтверджуються висновком судово-медичної експертизи № 381 від 18 грудня 2017 року, яким виявлено на тілі       ОСОБА_10 тілесні ушкодження у виді гематом м`яких тканин волосистої частини голови в тім`яно-скроневій ділянці та лівої щоки, які могли утворитися від ударів кулаком та які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, ці ушкодження не могли утворитися від падіння.
Таким чином, умисні дії ОСОБА_6 , які передували заволодінню телефоном потерпілої, а саме, сила раптового удару, від якого остання впала, завдання інших ударів, які були спрямовані на заволодіння чужим майном та їх наслідки – легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я ОСОБА_10 , спростовують доводи касаційної скарги захисника про неправильну кваліфікацію дій засудженого.
Що стосується доводів скарги захисника про недопустимість доказів, якими обґрунтовано у вироку епізод розбою, оскільки на його думку їх отримано внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, касаційний суд їх відхиляє з наступних мотивів.
Як убачається із вироку та ухвали суду, доведення обставин вчиненого розбою підтверджено показаннями потерпілої в судовому засіданні, висновком експертизи, протоколами слідчого експерименту та огляду мобільного телефону, показаннями самого засудженого, котрий не заперечував факту протиправного заволодіння мобільним телефоном потерпілої та завдання їй удару. 
На підставі аналізу цих фактичних даних, суди дійшли висновку про доведеність винуватості засудженого у розбійному нападі. Заперечуючи допустимість указаних доказів у касаційній скарзі, захисник не наводить конкретних аргументів, чому вважає їх отриманими внаслідок істотного порушення прав і свобод людини.
Посилання захисника у касаційній скарзі на відмову суду апеляційної інстанції у повторному допиті потерпілої під час апеляційного розгляду не може бути підставою для скасування ухвали апеляційного суду.
Так, відповідно до вимог ст. 404 КПК, передбачено обов`язок апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням. Суд апеляційної інстанції зазначив в своїй ухвалі, що не наведення захистом у своєму клопотанні про повторне дослідження доказів підстав, передбачених ч.3 ст.404 КПК, позбавляє суд можливості надати іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції.
Водночас, при перевірці судом касаційної інстанції також не встановлено таких обставин в матеріалах кримінального провадження за оскаржуваним епізодом вчиненого злочину, які б зобов`язували апеляційний суд їх повторно досліджувати, не зазначено їх і захисником у поданій скарзі. 
Вирок місцевого суду не суперечить вимогам статей 370, 374 КПК, кваліфікація дій                   ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК є правильною.
Виходячи з викладеного, колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без зміни вирок місцевого суду, перевірив належним чином доводи апеляційної скарги захисника, дав на неї обґрунтовані відповіді і, відмовляючи у їх задоволенні, належним чином мотивував прийняте рішення, яке відповідає вимогам статтей 370, 419 КПК.
Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, як про це йдеться в касаційній скарзі, при розгляді справи в суді касаційної інстанції не встановлено.
Тому касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
 
у х в а л и л а:
Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 червня        2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника                       ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                            ОСОБА_3