КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
=======================================================================
Справа №757/36826/19                                                                                      Головуючий у І інстанції Матійчук Г.О.
Провадження №22-ц/824/801/2021                                                                   Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
судді-доповідача                  Голуб С.А.,  
           суддів:                                    Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення страхового відшкодування та штрафних санкцій,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що 11 лютого 2017 року у м. Васильків на вул. Декабристів, 68 сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобілів Mercedes-benz ML350, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , HYUNDAI ELANTRA д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 та BMW реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4 .
Винним у ДТП визнано водія BMW - ОСОБА_4 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант».
Посилаючись на невиконання страховиком вимог ч. 2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в частині забезпечення явки свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків», понесла додаткові збитки у вигляді оплати звіту №850/021/17Н від 02 березня 2017 року про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданого майну, який був виконаний ФОП ОСОБА_5 , в розмірі 1 200 грн.
10 червня 2017 року страховиком було виплачено кошти, не відповідно до звіту виконаного ФОП ОСОБА_5 , а у розмірі 37 851,33 грн., що значно менше суми зазначеної у звіті (79 388,21 грн.).
Таким чином вважає, що ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» не доплатило 41536,88 грн. страхового відшкодування та вартість виготовлення звіту, що загалом складає 42763,88 грн. (41536,88+1 200).
Станом на день подання позову страховик не відшкодував 42763,88 грн., а тому зобов`язаний сплатити пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. З 10 червня 2017 по 30 квітня 2018 року минуло 322 дні:
в період з 11 червня 2017 року по 26 жовтня 2017 року діяла ставка 12,5 (кіл. днів 138); в період з 27 жовтня 2017 року по 14 грудня 2017 року діяла ставка 13,5 (кіл. днів 49); в період з 15 грудня 2017 року по 25 січня 2018 року діяла ставка 14,5 (кіл. днів 42); в період з 26 січня 2018 року по 01 березня 2018 року діяла ставка 16 (кіл. днів 34); в період з 02 березня 2018 року по 30 квітня 2018 року діяла ставка 17 (кіл. днів 59).
Разом розмір пені складає 10 518,63 грн.
На підставі викладеного в позові, просив суд першої інстанції стягнути з відповідача 41536,88 грн. недоплаченого страхового відшкодування, 10518,63 грн. пені та судові витрати.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначає про те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилається на відзив на позовну заяву, який був прийнятий судом з порушенням норм процесуального права, оскільки такий відзив ОСОБА_1 не отримувала та не могла надати суду свої заперечення.
Також вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував наданий нею звіт №850/021/17Н від 02 березня 2017 року про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої її транспортному засобу та надав перевагу звіту про оцінку, що був наданий відповідачем у справі, а неотримання позивачем відзиву на позов позбавило можливості заявити клопотання про проведення у справі відповідної судової експертизи.
Всі інші доводи апеляційної скарги зводяться до викладу обставин справи про які вже було зазначено під час звернення до суду з позовом.
На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України та в межах наданого судом строку на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ТзДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» в якому зазначено, що оскаржуване рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому не може бути скасоване судом апеляційної інстанції.
Окрім того в поданому відзиві відповідач зазначає, що всі твердження позивача, викладені в апеляційній скарзі дублюють його позицію, що викладені в позовній заяві та яким надана належна правова оцінка судом першої інстанції під час розгляду справи.
Звертає увагу суду на те, що відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу відшкодовуються з урахуванням зносу. У випадку якщо таке відшкодування здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи, сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.
Оскільки виплата страхового відшкодування здійснювалась на рахунок позивача, а позивачем в свою чергу не доведено факт здійснення ремонту транспортного засобу, то відповідачем було зменшено суму страхового відшкодування на суму податку на додану вартість та вирахувано розмір франшизи, й відповідно виплачено позивачу 37851,34 грн. страхового відшкодування згідно Звіту про оцінку колісного транспортного засобу №136/G/17.
Також позивач, звертаючись до відповідача із заявою про страхове відшкодування, підтвердила свою згоду із способом та розміром збитку, розрахованого страховиком. Позивач не повідомляла про необхідність проведення експертизи пошкодженого майна.
Звіт №850/02/17Н від 02 березня 2017 року, що наданий позивачем не відповідає вимогам чинного законодавства та Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а тому не може вважатися належним та допустимим доказом у справі.
Також неможливим є і задоволення вимог про стягнення з відповідача штрафних санкцій, оскільки відповідачем свої зобов`язання  щодо виплати страхового відшкодування були виконані в повному обсязі.
Аналогічні заперечення на позовні вимоги були також викладені відповідачем у відзиві на позов, який міститься в матеріалах справи.
На підставі викладеного у відзиві, ТзДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року було призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі. 
Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням такого.
            Судом першої інстанції встановлено, що 11 лютого 2017 року сталась ДТП за участю автомобілів Mercedes-benz ML350, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , BMW реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4 , HYUNDAI ELANTRA д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 10).
29 вересня 2016 року між ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» та ОСОБА_6 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/7952873, забезпечений транспортний засіб «BMW», реєстраційний № НОМЕР_4 (а.с. 51).
13 лютого 2017 року, ОСОБА_2 звернувся до ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» із повідомленням про ДТП (а.с. 52-53).
14 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулась до ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» із заявою про страхове відшкодування із зазначенням, відомостей про особисті банківські реквізити для виплати страхового відшкодування (а.с. 54).
Згідно звіту № 136/G/17 від 03 березня 2017 року, встановлено, що вартість відновлювального ремонту Mercedes-benz ML350, д.н.з. НОМЕР_1 , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, складає: 46621,60 грн. (з урахуванням ПДВ); 38851,34 грн. (без урахування ПДВ) (а.с. 55-69).
10 червня 2017 року страховиком сплачено позивачу страхову суму в розмірі 37851,33 грн, що підтверджено самою ОСОБА_1 у позові (а.с. 3).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не скористався своїм правом заявити клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи для перевірки розміру виплаченого відшкодування, не спростував визначеного страховиком зазначеного розміру, а отже не довів, що розмір страхового відшкодування страховою компанією визначений неправильно.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з такого.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).
Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
У відповідності до вимог ч.1 ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно із ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Отже, як вірно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП була застрахована у ТзДВ «Страхова компанія «Альфа Гарант», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/7952873 від 29 вересня 2016 року.
Згідно вказаного полісу розмір страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну становить 100000 грн., розмір франшизи становить 1000 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було визначено розмір страхового відшкодування з урахуванням зносу та з вирахуванням розміру франшизи та який становить 37851,34 грн. Під час звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 погодилась із розміром такого відшкодування, який буде визначений страховиком (а.с. 54).
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач в порушення вимог ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не направив свого представника до місцезнаходження транспортного засобу для його огляду, то позивач 13 лютого 2017 року повідомила відповідача про настання ДТП, та в цей же ж день відповідачем було направлено представника страховика для огляду пошкодженого транспортного засобу, тобто в межах строку визначеного законодавством. Доказів на спростування вказаних обставин позивачем не надано, а тому у суду відсутні правові підстави для встановлення таких порушень з боку відповідача.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачу відзив на позовну заяву не надсилався та нею не отримувався, то суд апеляційної інстанції вважає доцільним зазначити таке.
Відповідно до ст. 191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів.
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідно до змісту ухвали суду першої інстанції від 19 липня 2019 року відповідачу було надано п`ятнадцять днів, з моменту отримання копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позов.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 31 липня 2019 року надіслав на адресу суду відзив на позов, тобто в межах п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття провадження у справі, в цей же строку відповідач направив відзив на позов на поштову адресу позивача ОСОБА_1 , яка зазначена нею в позові ( АДРЕСА_1 ), таким чином, відповідачем було дотримано вимоги процесуального законодавства.
Те, що позивач стверджує, що відзив на позов не отримувала та не могла подати заперечення на нього, не може бути покладено в основу рішення суду, оскільки саме позивачем було ініційовано судове провадження, а тому позивач повинна була вживати заходів для належного отримання поштової кореспонденції, що надсилається як судом, так і іншими учасниками судового провадження на поштову адресу, що було повідомлена суду.
Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що й при апеляційному оскарженні рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 , знаючи про наявність у справі двох звітів про оцінку пошкодженого майна, не заявляла клопотання про призначення у справі відповідної судової експертизи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права та не може бути скасовано з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, а тому суд доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 80, 82, 367, 369, 374, 375 України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення страхового відшкодування та штрафних санкцій залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач

Судді: