ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року	Львів	Справа № 300/3433/20 пров. № А/857/6750/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді                                                     Сеника Р.П.,  
суддів                                                                           Судової-Хомюк Н.М., Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання                    Лутчин А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі № 300/3433/20 за адміністративним позовом Львівського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у ВНЗ МВС України,-
суддя в 1-й інстанції –Главач І.А., час ухвалення рішення – 16.02.2021 року, місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ, дата складання повного тексту рішення – 16.02.2021 року,
В С Т А Н О В И В :
Львівський державний університет внутрішніх справ 25.11.2020 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням позивача у Львівському державному університеті внутрішніх справ, в розмірі 52340,30 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.08.2014 між Львівським державним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області та ОСОБА_1 було укладено договір №58-КМ/2014 від 29.08.2014 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до п. п. 3.3 та 2.3.6 цього договору №58-КМ/2014 від 29.08.2014 відповідач був зобов`язаний у разі звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до спливу встановленого трирічного терміну перебування на службі, відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у навчальному закладі. Наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 30.09.2020 №318 о/с ОСОБА_1 було звільнено з служби в поліції згідно пп. 7 п. 1 ст. 77 Закону України “Про національну поліцію” за власним бажанням. За таких обставин згідно п. 3 договору №58-КМ/2014 від 29.08.2014, п. 1 ст. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 № 261 “Про затвердження Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України”, наказу Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16.07.2007 №419/831/240/605/537/219/534 “Про затвердження Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах”, п. 4 ст.74 Закону України “Про Національну поліцію” витрати на утримання курсантів у вищому навчальному закладі МВС України, підлягають відшкодуванню. Відповідачем такі витрати в добровільному порядку не відшкодовані, тому позивач звернувся з даним позовом до суду.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі № 300/3433/20 позовні вимоги задоволено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду. Крім того, відповідач не був звільнення зі служби саме з органів внутрішніх справ протягом 3 років після закінчення навчання, не укладав договорів із Національною поліцією України, а остання в свою чергу не є правонаступником міліції. Просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі № 300/3433/20 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 звільнився зі служби за власним бажанням, при цьому не відпрацював 3 роки, як це визначено умовами договору №58-КМ/2014 від 29.08.2014 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, та має обов`язок відшкодувати витрати на його навчання з 09.08.2014 по 23.06.2018, які згідно довідки-розрахунку від 26.06.2018 №316 становлять 52340,30 грн. (а.с. 8), а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з утриманням у Львівському державному університеті внутрішніх справ, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а кошти у розмірі 52340,30 грн. підлягають стягненню.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 29.08.2014 між Львівським державним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області та ОСОБА_1 укладено договір №58-КМ/2014 від 29.08.2014 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України (а.с. 4-5).
Відповідно до п. п. 2.3.6 та 3.3 цього договору №58-КМ/2014 від 29.08.2014 відповідач був зобов`язаний у разі звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до спливу встановленого трирічного терміну перебування на службі, відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з його утриманням у навчальному закладі.
Наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 30.09.2020 №318 о/с ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції згідно пп. 7 п. 1 ст. 77 Закону України “Про національну поліцію” за власним бажанням (а.с. 6).
Листом від 19.10.2020 №3066/108/12-2020 Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області повідомило позивача про те, що в Головному управлінні Національної поліції в Івано-Франківській області звільнено ОСОБА_1 , який в 2018 році закінчив Львівський державний університет внутрішніх справ (а.с. 7).
Згідно довідки-розрахунку від 26.06.2018 №316 на навчання курсанта ОСОБА_1 з 09.08.2014 по 23.06.2018 витрачено 52340,30 грн. (а.с. 8), з яких:
- 13309,36 грн. - грошове забезпечення; - 345,00 - медичне забезпечення; - 18867,40 грн. - продовольче забезпечення; - 6009,67 грн. - речове забезпечення; - 13808,87 грн. - оплата комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.
Позивачем направлено відповідачу претензію від 02.11.2020 №10/640 про сплату заборгованості у розмірі 52340,30 грн. (а.с. 9).
З огляду на бездіяльність відповідача щодо добровільної сплати боргу, позивач, з метою примусового стягнення коштів, звернувся із позовною заявою до суду.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із положеннями статті 9 Закону України «Про міліцію» № 565-ХІІ від 20.12.1990 (далі - Закон №565-ХІІ, чинний на час виникнення правових відносин, визначених договором про підготовку фахівця у Львівському ДУВС) на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів МВС, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.
Відповідно до частини 6 статті 18 Закону № 565-XII курсанти вищих навчальних закладів МВС у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують МВС витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.
07.11.2015 набрав чинності Закон України “Про національну поліцію” від 02.07.2015 №VIIІ, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Статтею 74 Закону України “Про національну поліцію” визначено, що до вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, можуть бути зараховані громадяни України, яким станом на 31 грудня року вступу виповниться 17 років.
Підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.
Розподіл випускників вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, які навчаються на денній формі навчання за державним замовленням, здійснюється комісіями з персонального розподілу з урахуванням інтересів служби відповідно до набутої випускником кваліфікації, спеціальності та спеціалізації.
Крім цього, частиною 4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 (із змінами та доповненнями) (далі - Закон № 580-VIII) визначено, що особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини 1 статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини 1 статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Аналіз зазначених норм вказує на те, що особи які навчалися за державним замовленням у вищих навчальних закладах і звільнені зі служби в органах внутрішніх справ за власним бажанням протягом трьох років після закінчення цих навчальних закладів відшкодовують витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі.
У разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.
Як підтверджується матеріалами справи відповідача було звільнено до спливу трирічного терміну перебування на службі.
Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 313 від 01.03.2007 (чинний на час укладення договору про підготовку фахівця у Львівському ДУВС), визначав механізм відшкодування особами, які навчалися за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС, витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах, у разі: дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість; відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення навчального закладу; звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни.
Відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.
Такі витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою, а у разі коли особа є неповнолітньою, установлення правових відносин здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України.
Спори щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, отже у межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу вимог статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
Аналогічний висновок зроблено у постанові від 12.12.2018 року у справі №804/285/16, у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14.03.2018 року у справі №461/5577/15-ц від 31.10.2018 року у справі №820/5761/15.
Відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.
Згідно з п. 3,6 Порядку №313 витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням Міністерства внутрішніх справ України, та особою. У разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати, стягнення їх здійснюється в судовому порядку.
Також обов`язок щодо відшкодування вартості витрат за період навчання міститься і в Порядку відшкодування особам витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 №261 (далі – Порядок №261), яка набула чинності 20.04.2017.
Згідно з пунктом 1 Порядку №261 цей порядок визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах, у разі звільнення із служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції через хворобу чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
Пунктом 3 Порядку №261 передбачено, що відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв (тепло-, водопостачання, водовідведення, електроенергія).
Відповідно до п. 4 Порядку №261 витрати відшкодовуються особою в повному розмірі за весь період її фактичного навчання.
Претензійно-позовну діяльність згідно з абз. 2 п.8 Порядку №261 проводить вищий навчальний заклад, у якому навчалася особа.
Як підтверджено матеріалами справи, між Львівським державним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області та ОСОБА_1 було укладено договір №58-КМ/2014 від 29.08.2014 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України (а.с. 4-5). 
Відповідно до п. п. 2.3.6 та 3.3 цього договору №58-КМ/2014 від 29.08.2014 відповідач був зобов`язаний у разі звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до спливу встановленого трирічного терміну перебування на службі, відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у навчальному закладі.
Наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 30.09.2020 №318 о/с ОСОБА_1 було звільнено з служби в поліції згідно пп. 7 п. 1 ст. 77 Закону України “Про національну поліцію” за власним бажанням (а.с. 6).
Наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 звільнився зі служби за власним бажанням, при цьому не відпрацював 3 роки, як це визначено умовами договору №58-КМ/2014 від 29.08.2014 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, та має обов`язок відшкодувати витрати на його навчання з 09.08.2014 по 23.06.2018, які згідно довідки-розрахунку від 26.06.2018 №316 становлять 52340,30 грн. (а.с. 8).
Крім цього, відповідач є обізнаним про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі у разі дострокового розірвання договору, оскільки такі зобов`язання визначені у підписаному відповідачем з позивачем договорі про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України. Проте, доказів сплати вказаної суми витрат, станом на день звернення позивача із цим позовом та на день розгляду справи, відповідачем до суду не надано.
З огляду на зміст наведених норм процесуального права та зважаючи на те, що вимогою заявленого позову є стягнення коштів, предметом доказування у такій справі є обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення заборгованості в судовому порядку: встановлення факту її сплати в добровільному порядку або встановлення відсутності такого факту; перевірка підстав та черговості погашення боргу, встановлених чинним законодавством України, тощо.
При цьому, питання правомірності визначення суми заборгованості не охоплюється предметом даного позову, оскільки розрахунки фактичних видатків державного бюджету, які підлягають відшкодуванню Відповідачем, згідно з яким відповідні зобов`язання визначено, не є предметом позову у справі, а отже, суд не має процесуальних повноважень у межах розгляду цієї справи здійснювати їх правовий аналіз.
Наведене є однією із гарантій дотримання принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права.
Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31.08.2018 у справі №821/381/17 та від 22.08.2018 у справі №820/1878/16.
Безпідставними є покликань відповідача на пропуск позивачем строку звернення із даним позовом до суду, зважаючи на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно з ч. 9 ст. 120 КАС України, строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.
Як встановлено, листом від 19.10.2020 №3066/108/12-2020 Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області повідомило позивача про те, що в Головному управлінні Національної поліції в Івано-Франківській області звільнено ОСОБА_1 , який надійшов до позивача за вз. № 1960 лише 23.10.2020, а відтак на переконання суду саме з цієї дати починається строк звернення до суду.
З позовом до суду Львівський державний університет внутрішніх справ звернувся 20.11.2020, що підтверджується штрихового ідентифікатора №7900730101968 на поштовому конверті (а. с 13).
Таким чином, строки звернення до суду позивача не пропущенні, що підтверджується зазначеними обставинами.
Враховуючи встановленні обставини справи та вищенаведені законодавчі норми, суд апеляційної інстанції переконаний, що заявлені позивачем вимоги підтверджуються доказами, не спростовані відповідачем та підлягають задоволенню повністю.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі № 300/3433/20 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 19.05.2021 року