ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2463/21 Справа № 180/1633/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Янжула О. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2021 року                                                                м. Дніпро

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Городничої В.С.,
суддів – Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” 
на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2020 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків,

В С Т А Н О В И Л А:
У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що він знаходився у трудових відносинах з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат». За час роботи на даному підприємстві він отримав професійні захворювання, які обумовлені умовами в яких він працював. Вібрація, важкість праці, хімічні речовини, шум сприяли розвитку професійних захворювань. Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги МСЕК Серії 12ААА№078551 від 26.11.2019 року йому встановлена третя група інвалідності та 65 % втрати професійної працездатності. 
В результаті втрати професійної працездатності він зазнає моральних страждань, оскільки він втратив професійну працездатність, було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, позбавлений права реалізувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку із загальною слабкістю, втомою, болями.
03 листопада 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надав суду заяву про збільшення позовних вимог. В обґрунтування вимог зазначив, що у зв`язку з тим, що з доходу громадян стягується податок з доходу в розмірі 18%, а також стягується 1,5% військового збору, вважає за необхідне збільшити розмір позовних вимог на суму податку. 
На підставі викладеного просив стягнути з відповідача - АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на свою користь 155 350,00 грн відшкодування моральної шкоди, 19 000,00 грн судових витрат пов`язаних з розглядом справи, які складаються з витрат на правову допомогу.
Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2020 року позовні вимоги – задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного Товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди 120 000 грн 00 коп, з утриманням податку та обов`язкових платежів.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного Товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" судовий збір на користь держави в розмірі 840,80 грн.
Не погодившись з таким рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції змінити, задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача на його користь 155 350,00 грн відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, внаслідок виконання трудових обов`язків та 19 000,00 грн витрат на правову допомогу. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та стягненні витрат на правову допомогу.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач також звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції змінити у частині розміру відшкодування моральної шкоди, зменшивши розмір відшкодування з 120 000,00 грн до 65 000,00 грн з утриманням податків та зборів.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не прийняв до належної уваги те, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання у позивача не є винні дії чи бездіяльність відповідача, а груба необережність позивача, він передбачав несприятливі наслідки для свого здоров`я, але ставався до них байдуже. Посилався на необґрунтованість визначення судом першої інстанції розміру морального відшкодування.
Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просив апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” залишити без задоволення.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що жодна з апеляційних скарг не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.
Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .
За час роботи на підприємстві він отримав професійні захворювання, які обумовлено умовами в яких він працював.
Згідно з висновком МСЕК Серії 12 ААА№078551 від 26.11.2019 року ОСОБА_1 первинно визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках – 65% у зв`язку із професійними захворюваннями та третю групу інвалідності.
За висновком МСЕК Серії 12 ААБ№627334 від 22.10.2020 року при повторному огляді ОСОБА_1 визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках – 65% у зв`язку із професійними захворюваннями та встановлено третю групу інвалідності.
Виходячи з медичних висновків, акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у зв`язку з небезпечними умовами праці, низьким рівнем техніки безпеки та впливом комплексу виробничих шкідливих факторів на шахті, позивач отримав професійні захворювання.
Внаслідок втрати професійної працездатності, у позивача наявна моральна шкода, погіршилися його професійні здібності, наявні переживання, викликані наслідками професійного захворювання, він позбавлений можливості реалізувати свої здібності, змушений постійно приймати ліки, постійно відчуває наслідки професійного захворювання, що свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який, вирішуючи питання про розмір завданої позивачу моральної шкоди, обґрунтовано акцентував увагу на тяжкі життєві зміни позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого та позбавлення його можливості їх реалізації, тривалість та характер моральних переживань, що пов`язані з перенесенням позивачем фізичного болю, необхідністю вжиття додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку з ушкодженням здоров`я, інших обставин справи, та з урахуванням вимог розумності і справедливості, дійшов правильного та законного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму 120 000,00 грн.
Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача витрат за надання правничої допомоги, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив з огляду на наступне.
Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.
Згідно з матеріалами справи, позивач надав договір про надання правничої допомоги від 01 вересня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Чепурновим В.І. (а.с.25), квитанцію від 01 вересня 2020 року про надання правничої допомоги (а.с.27), акт виконаних робі від 01 листопада 2020 року (а.с.41), акт виконаних робі від 07 листопада 2020 року (а.с.52). Проте, вказані документи не посвідчені відтиском печатки адвоката.
Колегія суддів звертає увагу на те, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Як вбачається, отримання адвокатом Чепурновим В.І. грошових коштів у розмірі 19 000,00 грн за надання правничої допомоги оформлене у вигляді квитанції, яка оформлена неналежним чином. 
Таким чином, вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано документів, які свідчать про оплату адвокату гонорару, пов`язаного із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, оскільки квитанція особи, яка надає правову допомогу, не є належним та допустимим доказом такої оплати, отже відсутні підстави для стягнення витрат на користь позивача за договором про надання правової допомоги.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди 120 000 грн 00 коп, з утриманням податку та обов`язкових платежів. 
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, не врахував тяжкість заподіяних позивачу моральних та фізичних страждань, тяжкість наслідків, які настали, втрату позивачем професійної працездатності, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.
Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. 
Вирішуючи питання про розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції у повній мірі дослідив тяжкі життєві зміни, які настали у позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого та позбавлення його можливості їх реалізації, тривалість та характер моральних переживань, що пов`язані з перенесенням фізичного болю, необхідністю вжиття додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку з ушкодженням здоров`я, інших обставин справи, та з урахуванням вимог розумності і справедливості, дійшов правильного та законного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму 120 000,00 грн.
Враховуючи викладене, посилання апелянта про те, що розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності та справедливості, колегія суддів вважає безпідставними та такими що суперечать чинному законодавству.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у стягненні суми морального відшкодування у повному обсязі та не врахував, що з присудженої суми буде стягнуто податок та обов`язкові платежі, однак зазначене не може бути прийнято колегією суддів до уваги, оскільки розмір морального відшкодування не ставиться в залежність від розміру належних до сплати з цієї суми податків.
Також, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд помилково не прийняв до уваги надані позивачем документи, які є підставою для відшкодування 19 000,00 грн витрат на правову допомогу.
Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Позивачем було надано договір про надання правничої допомоги від 01 вересня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Чепурновим В.І. (а.с.25), квитанція від 01 вересня 2020 року про надання правничої допомоги (а.с.27), акт виконаних робі від 01 листопада 2020 року (а.с.41), акт виконаних робі від 07 листопада 2020 року (а.с.52). Всі надані документи не посвідчені відтиском печатки адвоката. 
Таким чином, позивачем не було надано належних доказів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, таких як квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження.
З огляду на зазначене вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь   витрат на правову допомогу у розмірі 19 000,00 грн задоволенню не підлягають.
Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не дослідив належним чином усі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, а саме відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю спричинення останньому моральної шкоди, відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та його працею на АТ «ПІВДГЗК», не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обов`язку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку: важкість праці перевищувала гранично допустимі показники і причиною цього була саме недосконалість технологічного процесу, як визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання. 
Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища, трудового процесу та шкідливого впливу на здоров`я позивача за вищевказаний період роботи – відповідачем не надано.
Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.
У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI ( 3988-17 ) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів.
Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
       Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 07.10.2019 року, Довідку «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» (а.с.15), умови праці на підприємстві є шкідливими, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».
       Також є безпідставними доводи відповідача в апеляційній скарзі стосовно необгрунтованого визначення судом першої інстанції розміру морального відшкодування, оскільки виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманих професійних захворювань, роботу позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, тривалий період роботи, відсоток втрати ним професійної працездатності в розмірі 65%, стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та можливість такого відновлення.
Приведені в апеляційних скаргах інші доводи про те, що суд не дав оцінки доказам у справі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” – залишити без задоволення. 
Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова