РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року
м. Рівне

Справа № 564/3286/19
Провадження № 22-ц/4815/281/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.
секретар судового засідання: Пиляй І. С.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 
відповідач – ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Приватний нотаріус
Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець Алла Григорівна, 
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 02 грудня 2020 року у складі судді Олійника П. В., ухвалене в м. Костопіль Рівненської області о 09 годині 24 хвилин, повний текст рішення складено 11 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в Костопільський районний суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець Алла Григорівна, про скасування державної реєстрації права власності на будинок, визнання договорів дарування недійсними, визнання права власності в порядку спадкування. В обгрунтування позовних вимог вказувала, що її батько ОСОБА_4 залишив заповіт, відповідно до якого все належне йому майно заповів в рівних долях своїм донькам: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після смерті батька, позивач звернулася в Костопільську районну державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини. Сестра позивача ОСОБА_5 подала заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь позивача. Окрім того, заяву про прийняття спадщини після смерті батька подала мати позивача відповідач ОСОБА_2 . За час спільного проживання її батьки збудували будинок по АДРЕСА_1 , де були зареєстровані і проживали. В жовтні 2018 року позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька. У видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 щодо житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 а нотаріусом було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане будинковолодіння у спадкодавця. В послідуючому позивачу стало відомо, що право власності на будинок по АДРЕСА_1 18.08.2016 р. було зареєстроване на відповідача ОСОБА_2 , яка пізніше подарувала вищевказаний будинок і земельну ділянку, на якій знаходиться будинок, відповідачу ОСОБА_3 . Вважає, що своїми діями відповідачі, знаючи про існування спадкоємців після смерті батька позивача та про те, що заведена спадкова справа, допустили порушення прав позивача. Із наведених підстав просила: 
- скасувати державну реєстрацію права власності на будинок по АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 18.08.2016 р. на ім`я ОСОБА_2 ;
- визнати недійсним договір дарування будинку по АДРЕСА_1 від 25.05.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
- скасувати державну реєстрацію права власності на будинок по АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 25.05.2018 року р. на ім`я ОСОБА_3 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 7/16 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 25.05.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
- скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 25.05.2018 р. на ім`я ОСОБА_3 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 7/16 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 ;
- стягнути з відповідачів судовий збір.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 02 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що за правилами діючих на час зведення спірного будинку (1981 рік) норм, а саме, Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (Указ втратив силу відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 №8502-ХІ) та постанови Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок є сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Тобто спірний будинок належав ОСОБА_4 та його дружині ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя, а після смерті ОСОБА_4 на половину вказаного майна відкрилась спадщина. Окрім цього, зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 з 22.02.1982 року є спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що теж підтверджує його побудову на момент такої реєстрації. Вважає, що місцевий суд неправильно застосував норми матеріального права та зробив безпідставний висновок, що право власності на житловий будинок не зареєстроване в установленому законом порядку та не може бути об`єктом спадкування. ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько ОСОБА_4 помер та залишив заповіт, відповідно до якого все належне йому майно заповів в рівних долях своїм донькам: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 . Після смерті батька, позивач звернулася в Костопільську районну державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_5 (сестра позивача) подала заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь позивача. Окрім того, заяву про прийняття спадщини подала відповідач ОСОБА_2 . Позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька. У видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 щодо житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 а нотаріусом було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане будинковолодіння у спадкодавця. 30.10.2018 року ОСОБА_1 стало відомо, що право власності на будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій він розташований, зареєстровані за її братом ОСОБА_3 . Вважає, що договір дарування спірного житлового будинку від 25.05.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Дідовець А. Г., зареєстрований в реєстрі за № 988, згідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 суперечить вимогам ЦК України. Вказаний договір дарування порушує право ОСОБА_1 на спадщину. Суд не врахував вказаних обставин, не взяв до уваги наявні у матеріалах справи докази та ухвалив незаконне рішення. Із наведених підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вважають рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, тому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення. 

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволенняї частково з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Своє рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції мотивував тим, що будь-яких доказів належності покійному  ОСОБА_4 житлового будинку або його частини позивачем суду не надано, як і доказів щодо стану будинку на час смерті спадкодавця. Спадкодавець ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а право власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_2 було зареєстровано 18 серпня 2016 року, тобто, право на житловий будинок ОСОБА_2 було набуто після припинення шлюбу внаслідок смерті ОСОБА_4 .

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується. виходячи із слідуючого.

Звертаючись до суду з даним позовом про незаконність державної реєстрації права власності на житловий будинок та земельну ділянку за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вказувала на те, що спірне нерухоме майно набуте її батьками у шлюбі, зареєстроване на праві приватної власності у відповідності до діючого на час набуття законодавства, а тому її право на нележну у спадковому майні частку порушене і підлягає захисту в судовому поряку.

Судом встарновлено: батьки  позивачки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1967 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 30.04.1967 року Корецьким райбюро ЗАГС.

Рішенням виконкому Костопілької міської ради від 28 жовтня 1973 року № 328 ОСОБА_2 відведено у безстрокове користування земельну ділянку, площею 600 м. кв. по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку.

Відповідно до технічного паспорту, виданого Рівненським ОБТІ, спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 побудований у 1981 році.

15.09.2010 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., згідно якого все належне йому майно, що буде належати йому на день смерті, з чого воно б не складалося, і де б воно не знаходилося, і взагалі все те, на що він матиме право заповів в рівних долях своїм донькам: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . 

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим повторно 22 серпня 2015 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Костопільського районного управління юстиції.

03.10.2018 року   ОСОБА_1  звернулось із заявою до нотаріальної контори про  прийняття  спадщини за заповітом після смерті батька.  Постановою державного нотаріуса  Костопільської районної державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено, у зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючих документів на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . 

Рішенням Костопільської міської ради № 807 від 29.12.1999 року передано ОСОБА_2 безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,073 га, яка розміщена по АДРЕСА_1 . На підставі вищевказаного рішення № 807 від 29.12.1999 року 15 грудня 2016 року ОСОБА_2 було проведено державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 18175896). 

18 серпня 2016 року державним реєстратором Одейчук Л. В. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1006731156234, номер запису про право власності 16027624, проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, загальною площею 72,2 кв.м, житловою - 48,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1  на ім`я  ОСОБА_2 . 

25.05.2018 р. ОСОБА_2 спірний житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 подарувала відповідачу ОСОБА_3 згідно договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до приписів ст. ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом і до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 

За ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення було закріплено у статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року.

На час зведення спірного будинку (1981 рік) питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», (визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. 

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. 

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. 

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним будинку з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. 

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.(Інструкція втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу N 56 ( z0031-96 ) від 13.12.95)

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. 

Установивши, що будівництво спірного житлового будинку, який є об`єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, однак позивачка, як спадкоємець за заповітом, не може оформити належне їй право власності з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок за спадкоємцем відсутня, апеляційний суд дійшов висновку про те, що спірний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1967 року, а також про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на на частку цього будинку у порядку спадкування за заповітом.

Позивачка просила визнати за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на 7/16 часток житлового будинку та земельної ділянки. 

Така частка набутого позивачкою спадкового майна визначена у відповідності до вимог глави 85 ЦК України. 

Відповідно до заповіту від 15.09.2010 року ОСОБА_4 все належне йому майно, що буде належати йому на день смерті, з чого воно б не складалося, і де б воно не знаходилося, і на що він матиме право заповів в рівних долях своїм донькам: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . ОСОБА_5 відмовилась від прийняття спадщини на користь позивачки.

За ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 на час смерті свого чоловік, була непрацездатною. Враховуюючи наявність чотирьох спадкоємців першої черги (дружини - ОСОБА_2 , трьох дітей -  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ) відповідачка ОСОБА_2 із спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_6 , має право на 1/ 16 обов"язкову частку.

Зазначене дає підстави для висновку про обгрунтованість позовних вимог щодо незаконності державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме  майно  права власності на цілий житловий будинок за адресою:  АДРЕСА_1   за однією особою -   ОСОБА_2 . 

Земельна ділянка, площею 600 м. кв. для будівництва будинку по АДРЕСА_1 відведена у безстрокове користування рішенням виконкому Костопілької міської ради від 28 жовтня 1973 року № 328 у період перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 20 Земельного Кодексу Української РСР 1970 року, яка була чинною на момент передачі у користування земельної ділянки, право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Пункт 5 постанови Верховної Ради УРСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР" від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Згідно з пунктом 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. 
Відповідно до частини п`ятої статті 116 Земельного кодексу України, чинного на момент прийняття 17.11.2016 року рішення Костопільською міською радою про передання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Зі змісту наведених норм вбачається, що громадяни, які мали в користуванні земельні ділянки, надані їм за раніше діючим законодавством, зберігали свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування, а тому надання у користування земельної ділянки, що перебуває у користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації суперечить вимогам статті 19 ЗК УРСР 1990 року та частини п`ятій статті 116 ЗК України 2001 року.

За таких обставин, у ОСОБА_2 не було правових підстав для набуття права воласності на всю земельну ділянку, площею 600 м. кв. для будівництва будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятоюта шостою статті 203 ЦК України, як передбачено у частині першій статті 215 ЦК України.
У ч. 1 ст. 236 ЦК України зазначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Достовірно встановлено, що на момент вчинення спірних договір дарування будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки 25.05.2018 року відповідачка ОСОБА_2 не набула права власності відповідно до закону на цілі об"єкти нерухомого майна, а тому у неї було відсутнє право ці об"єкти відчужувати за договором дарування. 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією адресою належить ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 в установленому законом порядку прийняла спадщину, а відповідно до статті 1268 ЦК України право на спадщину належить їй з часу прийняття спадщини.

За ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Оскільки, договір дарування 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 від 25.05.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та договір дарування 7/16 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 25.05.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суперечать ч. 1 ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, то ці договори у цій частині є недійсними, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частині порушених прав позивачки на 7/16 частин спадкового майна.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення.

Згідно ст.141 ЦПК України - якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У справі ОСОБА_1 понесла загальні судові витрати у сумі 10029,48 грн. Її позовні вимоги майнового характеру підлягають до повного задоволення, а вимоги немайнового характері підлягають до часткового задоволення. З огляду на зазначене, з відповідачів підлягає відшкодуванню на користь позивачки судові витрати в сумі 9261,08 грн. по 4630, 54 грн з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 02 грудня 2020 року задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 02 грудня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець Алла Григорівна, про скасування державної реєстрації права власності на будинок, визнання договорів дарування недійсними, визнання права власності в порядку спадкування задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію права власності на 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1006731156234, номер запису про право власності 16027624 від 18.08.2016 року на ім`я ОСОБА_2 .

Винати недійсним договір дарування 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 від 25.05.2018 року, укладений між ОСОБА_2 (Дарувальник) та ОСОБА_3 (Обдарований), посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г., зареєстрований у реєстрі за номером 988.

Скасувати державну реєстрацію права власності на 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1006731156234, номер запису про право власності 26364321 від 25.05.2018 року на ім`я ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати недійсним договір дарування 7/16 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 25.05.2018 року, укладений між ОСОБА_2 (Дарувальник) та ОСОБА_3 (Обдарований), площею 0,0884 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5623410100:02:006:0527), посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г., зареєстрований у реєстрі за номером 989.

Скасувати державну реєстрацію права власності 7/16 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0884 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5623410100:02:006:0527 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1125938256234, номер запису про право власності 26364387 від 25.05.2018 р. на ім`я ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/16 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0884 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5623410100:02:006:0527.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (адреса  АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса   АДРЕСА_3 РНОКПП  НОМЕР_4 )  судові витрати по справі в загальній сумі 9261 гривень 08 копійок по 4 630 гривень 54 копійки з кожного. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 червня 2021 року.

Головуючий                                                Ковальчук Н. М.

Судді:                                                        Хилевич С. В.
                                       
                               Шимків С. С.