ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5475/20                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Вовк П.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2021 року                                                                      м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г. В.
суддів:          Мєзєнцева Є.І., Файдюка В. В.
за участю секретаря Масловської К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги: 
ОСОБА_1 ,
Офісу Генерального прокурора
на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 березня 2021 року
у справі №640/5475/20 
за позовом ОСОБА_1 
до відповідача Офісу Генерального прокурора,
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А :
У березні 2020 року ОСОБА_1 (надалі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (надалі – відповідач), в якому просив суд:
-          визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. від 07 лютого 2020 року № 452-ц;
-          поновити ОСОБА_1 на публічній службі в Офісі Генерального прокурора на посаді рівнозначній начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України з 07 лютого 2020 року на умовах безстрокового трудового договору;
-          стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 07 лютого 2020 року до моменту фактичного поновлення на публічній службі.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що останній займав посаду начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України. Наказом Генерального прокурора від 07 лютого 2020 року № 452ц скасовано з моменту видання наказ Генерального прокурора від 20 грудня 2019 року № 1201-вк про призначення ОСОБА_1 на посаду начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України як помилково виданий, за відсутності будь-яких правових підстав.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 березня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. від 07 лютого 2020 року №452-ц.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України з 07 лютого 2020 року.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 лютого 2020 року по 04 березня 2021 року в сумі 343 588, 32 грн. (триста сорок три тисячі п`ятсот вісімдесят вісім гривень тридцять дві копійки). 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови позовних вимог позивачем (надалі – апелянт 1) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Так, в своїй апеляційній скарзі апелянт 1 посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. В апеляційній скарзі апелянт 1 зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ефективним способом захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав, шляхом поновлення на рівнозначній посаді в Офісі Генерального прокурора. Крім того, апелянт 1 зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги додаткові пояснення та розрахунок позивача про необхідність включення в розрахунку коефіцієнт підвищення.
Так, не погодившись із рішенням суду першої інстанції відповідачем (надалі – апелянт 2) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимоги у повному обсязі. Так, в своїй апеляційній скарзі апелянт 2 посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм процесуального права. В апеляційній скарзі апелянт 2 зазначає, що дана категорія справ підлягає розгляду у відкритому судовому засіданні, а не в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, відповідач зазначив, що оскаржуваний наказ прийнято в межах вимог законодавства, а отже підстав для задоволення позовних вимог не вбачається.
На адресу суду апеляційної інстанції від позивача надійшло клопотання про зупинення розгляду даної справи до справ №640/5037/21, №320/6717/20, оскільки вони є взаємопов`язаними.
Колегією суддів досліджено матеріали справи, що в даному випадку дані справи не можуть вважатися взаємопов`язаними, оскільки в них оскаржується дії Генерального прокурора щодо винесення наказу від 11.06.2020 року №1493ц та поновлення на посаді, з виплатою середнього заробітку.
Крім того, колегія суддів вважає, що зупинення провадження розгляду даної справи призведе до затягування строку розгляду справи в цілому, що є недопустимим, а отже клопотання позивача є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги (апелянта 1), просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нову постанову в цій частині про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права. Крім того, апелянт звертає увагу, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тим обставинам, що на момент звільнення не відбулося реорганізації або ліквідації Генеральної прокуратури України.
Позивач в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги відповідача з підстав викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та просив суд залишити без змін рішення першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.
Представник відповідача  заперечував проти апеляційної скарги позивача з підстав викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та просив суд залишити без змін рішення першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог.
Так, представник відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі (апелянта 2) та просив задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі та зазначив, що судом першої інстанції  при винесенні рішення порушено норми процесуального та матеріального права. 
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга апелянта 1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга апелянта 2 підлягає задоволенню частково, рішення суду скасуванню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 13 грудня 2019 року № 709 полковника юстиції ОСОБА_1 , який перебував у розпорядженні Генерального прокурора України, колишнього начальника управління процесуального керівництва Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України звільнено з військової служби у запас за підпунктом “г” (у зв`язку із скороченням штатів та проведення організаційних заходів) (стор. 33 том І).
Наказом Генерального прокурора від 20 грудня 2019 року № 1167-вк начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України Светенка І.І. з 23 грудня 2019 року звільнено з військової служби у запас відповідно до пп. “г” п. 2 ч. 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), виключивши зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів забезпечення та направлення його особової справи до Голосіївського районного військового комісаріату міста Києва (стор. 31 том І).
Водночас, наказом Генерального прокурора від 20 грудня 2019 року № 1201-вк призначено ОСОБА_1 з 24 грудня 2019 року на посаду начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, встановлено оклад згідно із штатним розписом, встановлено надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи в розмірі 100 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за вислугу років відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури” ( т. 1 а.с. 32). 
Наказом Генерального прокурора від 07 лютого 2020 року № 452ц скасовано з моменту видання наказу Генерального прокурора від 20 грудня 2019 року № 1201-вк про призначення ОСОБА_1 на посаду начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України як помилково виданий (т. 1 а. с. 25).
В подальшому, Наказом Генерального прокурора від 11 червня 2020 року № 1493ц внесено зміни до наказу Генерального прокурора від 20 грудня 2019 року № 1167-вк, а саме викладено пункт 1 у наступній редакції:
“Полковника юстиції ОСОБА_1 , якого наказом Міністра оборони України від 13 грудня 2019 року № 709 звільнено з військової служби у запас відповідно до пп. “г” п. 2 ч. 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), з 23 грудня 2019 року звільнити з посади начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері  Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, виключити зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів грошового забезпечення та направити його особову справу до Голосіївського районного у місті Києві військового комісаріату”. 
Вважаючи своє звільнення безпідставним, а оскаржуваний наказ (від 07 лютого 2020 року № 452-ц) прийнятий відповідачем незаконно, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для задоволення його позовної вимоги шляхом поновлення на рівнозначній посаді в Офісі Генерального прокурора – не має. Оскільки в ході розгляду даної справи встановлено протиправність наказу, яким було скасовано раніше виданий наказ Генерального прокурора від 20 грудня 2019 року № 1201-вк про призначення ОСОБА_1 саме на посаду начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України. Тому відсутні правові підстави для поновлення його на будь-яку іншу посаду, ніж ту, яку він обіймав до прийняття спірного наказу. Водночас, як вбачається, з оскарженого наказу, Генеральним прокурором було скасовано з моменту видання наказ про призначення ОСОБА_1 на посаду начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України 07 лютого 2020 року, отже саме ця дата є останнім робочим днем позивача. За вказаних обставин, позивач підлягає поновленню на посаді з 07 лютого 2020 року. Так, згідно Офісу Генерального прокурора від 27 березня 2020 року № 21-560 зп, кількість відпрацьованих позивачем днів у грудні 2019 року – січні 2020 року становить 25 (4 та 21 робочих днів відповідно). Таким чином, з 07 лютого 2020 року по день прийняття рішення у справі (269 робочих днів) середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача складає 343 588, 32 грн. (1 277, 28 грн. х 269).
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції під час розгляду справи будо допущено порушення норм процесуального права, з огляду на наступне.
Щодо доводів відповідача про те, що суд першої інстанції розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу без виклику сторін, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, колегія суддів зазначає наступне.
Зміст позовних вимог щодо скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також статус позивача дозволяє зробити висновок, що спір у цій справі є спором з приводу проходження публічної служби та звільнення з неї.
Положеннями статті 12 КАС України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Для цілей цього Кодексу відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Отже, при вирішенні питання за правилами якого позовного провадження судом розглядатиметься спір щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, необхідно встановлювати чи належить позивач до осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище відповідно до Закону України "Про запобігання корупції". В іншому випадку такий спір може бути розглянуто судом в порядку спрощеного позовного провадження.
Відкриваючи провадження у цій справі, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки визнав цю справу справою незначної складності.
Колегія суддів звертає увагу, що на адресу суду першої інстанції від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у відкритому судовому засіданні з викликом сторін.
Проте, судом першої інстанції відмовлено в задоволеному клопотанні та зазначено, що суд дійшов висновку про доцільність розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами, у тому числі з врахуванням постанови Кабінету Міністрів України “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” від 11 березня 2020 року № 211.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставлено зроблено посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, оскільки суд першої інстанції не був позбавлений права проводити судові засідання у режимі відеоконфенції.
Крім того, судом першої інстанції не враховано виключень, які на час розгляду цієї справи судом першої інстанції містив пункт 1 частини шостої статті 12 КАС України, а саме щодо справ позивачів, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Згідно з приміткою до статті 50 Закону України "Про запобігання корупції" (у редакції, чинній станом на момент час подання позовної заяви) до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище віднесено, зокрема, осіб, посади яких належать до посад державної служби, які обіймають посади в прокуратурі. 
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, що наказом Генерального прокурора від 20 грудня 2019 року № 1201-вк призначено ОСОБА_1 з 24 грудня 2019 року на посаду начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, встановлено оклад згідно із штатним розписом, встановлено надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи в розмірі 100 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за вислугу років відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”. 
З аналізу матеріалів справи та норм права колегія суддів доходить висновку, що оскільки посада позивача, належить до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, то спір щодо прийняття на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби за участі такої посадової особи в якості позивача, не може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження.
Враховуючи це, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність розгляду цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження. У зв`язку з чим судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права і неправильно визначено провадження, в якому слід розглядати цю справу.
За таких обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги апелянта 2 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права і помилковість висновку щодо до розгляду цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження, такими, що заслуговують на увагу.
Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (п. 7 ч. 3 ст. 317 КАС України).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, у зв`язку з порушенням норм процесуального права, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково.
Разом з тим, щодо доводів апелянта 2 про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в цілому та відмовити позивачу в повному обсязі, з підстав порушення норм матеріального права, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд апеляційної інстанції в даному випадку наділений правом розглянути матеріали справи та прийняти нове рішення за результатом розгляду апеляційної скарги.
Так, частиною 2 статті 19 Конституції України (тут і далі по тексту всі нормативно правові акти наведені в редакції, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статей 38, 43 Конституції України, громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.
При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697-VII (надалі – Закон №1697-VII) визначені правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру".
Так, положеннями статті 9 Закону №1697-VII встановлено, що Генеральний прокурор: 1) представляє прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями, а також прокуратурами інших держав та міжнародними організаціями; 2) організовує діяльність органів прокуратури України, у тому числі визначає межі повноважень Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур у частині виконання конституційних функцій; 3) призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом; 4) у встановленому порядку на підставі рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора приймає рішення про застосування до прокурора Офісу Генерального прокурора, прокурора обласної прокуратури дисциплінарного стягнення або про неможливість подальшого перебування такої особи на посаді прокурора; 5) призначає на посади та звільняє з посад прокурорів Офісу Генерального прокурора у випадках та порядку, встановлених цим Законом; 6) у десятиденний строк із дня вивільнення посади повідомляє відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, про наявність вакантної або тимчасово вакантної посади в Офісі Генерального прокурора; 6-1) здійснює розподіл обов`язків між першим заступником та заступниками Генерального прокурора; 7) затверджує акти з питань щодо внутрішньої організації діяльності органів прокуратури, у тому числі щодо електронного документообігу; 7-1) затверджує стратегію розвитку прокуратури; 7-2) затверджує положення про систему індивідуального оцінювання якості роботи прокурорів та систему оцінювання якості роботи прокурорів; 7-3) затверджує порядок вимірювання та регулювання навантаження на прокурорів; 8) забезпечує виконання вимог щодо підвищення кваліфікації прокурорів Офісу Генерального прокурора; 9) затверджує загальні методичні рекомендації для прокурорів з метою забезпечення однакового застосування норм законодавства України під час здійснення прокурорської діяльності; 9-1) за поданням Генеральної інспекції направляє матеріали до Державного бюро розслідувань; 9-2) визначає порядок розгляду звернень щодо неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, встановлених для відповідної адміністративної посади; 10) виконує інші повноваження, передбачені цим та іншими законами України.
Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.
Усі накази Генерального прокурора оприлюднюються державною мовою на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора на наступний робочий день після їх підписання з додержанням вимог режиму таємності.
Накази Генерального прокурора, що є нормативно-правовими актами, набирають чинності з дня їх оприлюднення, якщо інше не передбачено самим актом, але не раніше дня оприлюднення.
Накази Генерального прокурора або їх окремі частини можуть бути оскаржені фізичними та юридичними особами до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
У разі відсутності Генерального прокурора його повноваження здійснює перший заступник Генерального прокурора, а в разі відсутності першого заступника - один із заступників Генерального прокурора.
За приписами ч. 1 статті 51 Закону (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), прокурор звільняється з посади у разі: 1) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я; 2) порушення ним вимог щодо несумісності, передбачених статтею 18 цього Закону; 3) набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України “Про запобігання корупції”; 3-1) набрання законної сили рішенням суду про визнання активів прокурора або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; 4) неможливості переведення на іншу посаду або відсутності згоди на це у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього; 6) припинення громадянства України або набуття громадянства іншої держави; 7) подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням; 8) неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді; 9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Відповідно до ч. 2 статті 51 Закону, особами, які в установленому цим Законом порядку приймають рішення про звільнення прокурора з посади, є: 1) Генеральний прокурор - стосовно прокурорів Офісу Генерального прокурора; 1-1) керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури - стосовно прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; 2) керівник обласної прокуратури - стосовно прокурорів відповідної обласної прокуратури та прокурорів окружних прокуратур, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури.
З аналізу вищезазначених норм права колегія суддів доходить висновку, що прокурор може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених статтею 51 Закону.
З матеріалів справи вбачається, що позивач був призначений на посаду начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України з 24 грудня 2019 року наказом Генерального прокурора від 20 грудня 2019 року.
Протягом грудня 2019 року, січня-лютого 2020 року ОСОБА_1 виконував обов`язки прокурора Офісу Генерального прокурора, що підтверджується довідкою про нараховану заробітну плату від 27 березня 2020 року № 21-560зп (стор. 120 том І) та табелем обліку використання  робочого часу за грудень 2019 року – січень 2020 року (стор. 121-125 том І).
Отже, підставою для припинення трудових відносин із таким прокурором може бути лише його звільнення, у спосіб та на підставах, встановлених Законом.
З оскаржуваного наказу Генерального прокурора від 07 лютого 2020 року № 452ц вбачається, що він прийнятий, керуючись статтею 9 Закону України “Про прокуратуру”, на підставі рапорту виконувача обов`язків заступника начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби ОСОБА_2 .
В матеріалах справи міститься доповідна записка виконувача обов`язків заступника начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби ОСОБА_2 без номеру та дати, з якої вбачається, що підставою для скасування раніше виданого наказу про призначення ОСОБА_1 на посаду є те, що його було видано помилково, з порушенням окремих положень Закону України “Про прокуратуру” та Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури”, без врахування фактичних обставин, які мали суттєве значення для вирішення вказаного кадрового питання.
Так, відповідно до ч. 2 статті 9 Закону України “Про прокуратуру”, Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, виключно у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.
Колегія суддів звертає увагу, що Генеральний прокурор не може скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є “гарантією стабільності суспільних відносин” між суб`єктом владних повноважень і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується, зокрема, з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.
Ненормативні правові акти Офісу генерального прокурора є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані Генеральним прокурором після їх виконання.
З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів доходить висновку, що Генеральний прокурор не наділений повноваженнями скасовувати з моменту видання наказ про призначення прокурора на посаду, оскільки в такому випадку він мав прийняти наказ про звільнення прокурора на підставі статті 51 Закону.
За приписами статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, людина, її права і свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Статтею 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що кожен громадянин повинен мати без будь-якої дискримінації, згаданої в статті 2, і без необґрунтованих обмежень право і можливість: брати участь у веденні державних справ як безпосередньо, так і за посередництвом вільно обраних представників; голосувати і бути обраним на справжніх періодичних виборах, які проводяться на основі загального й рівного виборчого права при таємному голосуванні та забезпечують свободу волевиявлення виборців; допускатися в своїй країні на загальних умовах рівності до державної служби. Це положення визначає, що всі держави-учасниці зазначеного Пакту незалежно від конституційної структури повинні запровадити таку систему доступу до державної служби, виборів та участі у веденні державних справ, яка ефективно гарантувала б дотримання цього положення.
Держава-відповідач нестиме відповідальність за Конвенцією за порушення прав людини, спричинені діями її представників при виконанні ними своїх службових обов`язків (див., наприклад, рішення у справі “Крастанов проти Болгарії” (Krastanov v. Bulgaria), заява № 50222/99, п. 53, від 30 вересня 2004 року). Проте держава також нестиме відповідальність, якщо її представники перевищують межі своїх повноважень або діють всупереч інструкціям (див. рішення у справах “Молдован та інші проти Румунії (№2)” (Moldovan and Others v. Romania (no. 2), заяви №№ 41138/98 і 64320/01, п. 94, ECHR 2005-VII (витяги), та “Ірландія проти Сполученого Королівства” (Ireland v. the United Kingdom), від 18 січня 1978 року, п. 159, Series А № 25). Для того, щоб встановити, чи можна покласти на державу відповідальність за незаконні дії її представників, вчинені поза межами виконання ними службових обов`язків, Суду необхідно дослідити всю сукупність обставин і розглянути характер та контекст поводження, про яке йдеться (див. стосовно статті 2 Конвенції рішення у справі “SAЉO GORGIEV проти Колишньої Югославської Республіки Македонії” (<…>), заява № 49382/06, п. 48, ECHR 2012 (витяги)).
Словосполучення “відповідно до закону” вимагає, по-перше, аби оспорюваний захід мав юридичну основу у національному праві. По-друге, воно стосується якості закону, про який ідеться, і передбачає вимогу, що такий закон має бути доступний для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе, і такий закон повинен відповідати принципу верховенства права (див. з-поміж інших джерел п. 55 рішення Суду у справі “Kopp проти Швейцарії” від 25 березня 1998 року (Reports of Judgment sand Decisions 1998-II)).
Зазначене словосполучення означає, зокрема, що норми національного права мають бути достатньо передбачуваними, аби вказати особам на обставини та умови, за яких органи влади мають право вдатися до заходів, які впливатимуть на конвенційні права цих осіб (див. п. 39 рішення Суду у справі “C.G. and Others проти Болгарії” від 24 квітня 2008 року (справа №1365/07)). Більше того, закон повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади. Наявність спеціальних процесуальних гарантій є важливою у цьому контексті. Те, що вимагається через такі гарантії, буде залежати, принаймні до певної міри, від характеру та ступеня втручання, що розглядається (див. п. 46 рішення Суду у справі “P.G. and J.H. проти Сполученого Королівства” (справа № 44787/98, ECHR 2001-IX)).
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі “Скордіно проти Італії” (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п. 52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Щокін проти України” (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011 року).
Принцип “належного урядування”, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі “Москаль проти Польщі” (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 73, від 15 вересня 2009 року). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу “помилку” не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі “Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки” (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі “Лелас проти Хорватії” (Lelasv. Croatia), заява № 38767/07, п. 74, від 18 жовтня 2011 року). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі “Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки” (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII), а також рішення у справі “Ґаші проти Хорватії” (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі “Трґо проти Хорватії” (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі “Рисовський проти України” (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява №29979/04, п. 71).
У контексті наведеного слід додати, що згідно з п.п. 169-170 рішення ЄСПЛ від 09 квітня 2013 року у справі “Олександр Волков проти України” (заява № 21722/11), “вислів “згідно із законом” вимагає, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права (див., серед інших джерел, рішення від 25.03.1998 року у справі “Копп проти Швейцарії”, п. 55, Reports of Judgments and Decisions 1998-II).
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що наказ Генерального прокурора від 07 лютого 2020 року № 452ц є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на його невідповідність критеріям, встановленим ч. 2 статті 2 КАС України.
Колегія суддів відхиляє твердження відповідача, що оскаржуваний наказ прийнятий у відповідності до вимог законодавства, оскільки оскаржуваний наказ вичерпав свою дію, а отже не може бути скасований Генеральним прокурором.
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі “Волков проти України”, звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, який виключатиме подальше його звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів, буде його поновлення в Генеральній прокуратурі.
Так, в позовній заяві позивач просив суд поновити його на публічній службі в Офісі Генерального прокурора на посаді рівнозначній начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України з 07 лютого 2020 року на умовах безстрокового трудового договору.
Щодо позовних вимог (доводів апеляційної скарги) позивача поновлення на рівнозначній посаді  в Офісі Генерального прокурора, колегія суддів вважає, що в даному випадку дані позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки під час розгляду даної справи встановлено протиправність наказу, яким було скасовано раніше виданий наказ Генерального прокурора від 20 грудня 2019 року № 1201-вк про призначення ОСОБА_1 саме на посаду начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, а отже, відсутні правові підстави для поновлення його на будь-яку іншу посаду, ніж ту, яку він обіймав до прийняття спірного наказу.
Проте, як вбачається, з оскарженого наказу, Генеральним прокурором було скасовано з моменту видання наказ про призначення ОСОБА_1 на посаду начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України 07 лютого 2020 року, отже саме ця дата є останнім робочим днем позивача. За вказаних обставин, позивач підлягає поновленню на посаді з 07 лютого 2020 року.
Щодо твердження позивача, що в період з 20 грудня 2019 року по час прийняття оскаржуваного наказу, останній не міг пройти атестацію в Офісі Генерального прокуратура, колегія суддів не бере до уваги, оскільки предметом розгляду даної справи не є недопущення позивача до проходження атестації та визнання протиправним дій відповідача.
Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід зазначити, що відповідно до ч. 2 статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно зі статтею 27 Закону України “Про оплату праці”, порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі також – Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. 
При цьому, згідно з п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. 
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Офісу Генерального прокурора від 27 березня 2020 року № 21-560 зп, в останні 2 місці роботи, що передували звільненню позивача, а саме у грудні 2019 року – січні 2020 року, ним було отримано заробітну плату у розмірі 12880,03 грн. та 19052,05 грн. відповідно (стор. 120 том І).
Отже, сукупна заробітна плата позивача за останні 2 календарних місяця роботи (грудень 2019 року – січень 2020 року) становить 31932, 08 грн. (12880, 03 грн. + 19052,05 грн.). 
Згідно вказаної ж довідки, кількість відпрацьованих позивачем днів у грудні 2019 року – січні 2020 року становить 25 (4 та 21 робочих днів відповідно).
Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати позивача складає 1277,28 грн. (31932,08 грн. / 25 робочих днів).
З 07 лютого 2020 року по день прийняття постанови (09 червня 2021 року) у справі (334 робочих днів) середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача складає 426611,52 грн. (1277,28 грн. х 334).
Згідно з п.п. 2 та 3 ч. 1 статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.
Згідно з положеннями статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а саме визнання протиправним наказу та стягнення середнього заробітку.
Щодо вимоги позивача в апеляційній скарзі про стягнення з відповідача на користь його середнього заробітку за час вимушеного прогулу із застосуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу прокурора відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №1155 «Про умови оплати праці прокурорів», колегія суддів вважає, що апеляційна скарга апелянта в даній частині не підлягає задоволенню з наступних причин.
Так, пунктом 10 Порядку №100 передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.
Коефіцієнт, на який слід коригувати виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, розраховуються шляхом ділення окладу (тарифної ставки), встановленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.
Якщо підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення окладів.
При цьому, якщо протягом періоду вимушеного прогулу в установі, організації були підвищені посадові оклади відповідно до актів законодавства (в тому числі і за посадою незаконно звільненого працівника), то проводиться коригування заробітної плати за час вимушеного прогулу на коефіцієнт підвищення.
Отже, з аналізу наведених норм колегія суддів зазначає, що чинне законодавство, зокрема, постанова Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, не містить жодних положень щодо можливості розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням майбутнього підвищення заробітної плати за відповідною посадою, з якої було звільнено працівника, а передбачає здійснення відповідного розрахунку виключно з урахуванням розміру заробітної плати за 2 місяці, що передували події звільнення.
Застосувати пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати немає підстав, оскільки він підлягає застосуванню при збереженні за працівником середнього заробітку, а не під час обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
При цьому, жодні норми законодавства не передбачають збереження за працівником середнього заробітку в період, коли особа не перебуває у трудових відносинах внаслідок її звільнення із займаної посади, навіть у випадку, якщо таке звільнення в подальшому визнано судом неправомірним.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстав для застосування підвищеного посадового окладу та коригування заробітної плати по відповідній посаді, що відбулось після звільнення позивача із займаної посади, немає.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що під час подання позовної заяви позивачем не заявлялись вимоги про стягнення середнього заробітку із застосуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу прокурора відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №1155.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що заявлені апелянтом 1 (позивачем) доводи в апеляційній скарзі щодо поновлення на рівнозначній посаді в Офісі Генерального прокурора та стягнення середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно з`ясував обставини, що мають значення для справи, дотримався норм матеріального права під час вирішення справи, проте, порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду про часткове задоволенні позовних вимог, в зв`язку з чим скаргу апелянта 2 – задовольнити частково.
Керуючись статями 9, 34, 242, 243, 246, 250, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331  Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,  

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора – задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 березня 2021 року – скасувати та прийняти нове, яким
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. від 07 лютого 2020 року №452-ц.
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління представництва інтересів держави у воєнній сфері Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України з 07 лютого 2020 року.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора (адреса: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15; код ЄДРПОУ 00034051) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 лютого 2020 року по 09 червня 2021 року в сумі 426611,52 (чотириста двадцять шість тисяч шістсот одинадцять гривень) 52 копійки. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 38318, 40 (тридцять вісім тисяч триста вісімнадцять гривень сорок копійок).
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.
Головуючий суддя                                                                      Г. В. Земляна

Судді:                                                                                          Є. І. Мєзєнцев

          В. В. Файдюк

Повний текст постанови складено 10 червня 2021 року