Справа № 426/1694/20 
Провадження № 22-ц/810/20/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року                                                     місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Стахової Н. В.,
суддів: Кострицького В. В., Назарової М. В., 
за участю секретаря 
судового засідання: Залюшного О. Г.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Малик Дмитро Олексійович, на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 11 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Скрипника С. М. в приміщенні того ж суду 
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Позов обґрунтований тим, що 03 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно з яким він передав у борг відповідачу -позичальникові гроші в сумі 12000 доларів США. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Замарь О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 328. Відповідно до умов договору, зазначену суму коштів відповідач зобов`язалась повернути в строк до 31 грудня 2015 року. В забезпечення виконання позичальником зобов`язання, передбаченого договором позики, 03 квітня 2015 року між сторонами був укладений договір застави належного відповідачу на праві власності рухомого майна – автотранспортний засіб загальний вантажний контейнеровоз MAN TGА 26.400, 2007 року випуску, номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 жовтого кольору, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , видане Центром ДАІ2108 02 жовтня 2014. 07 квітня 2016 року відповідачкою була написана розписка із зобов`язанням повернути всю суму боргу в Євро, а саме 10000 Євро зі сплатою 2,5% річних строком до 31.12.2016, що вказує на визнання боргу відповідачкою. 06 жовтня 2016 року відповідачкою було частково повернуто суму боргу в розмірі 6000 доларів США, що на той час було еквівалентно 167022 грн 60 коп. за курсом НБУ -27,8371 грн. 01 квітня 2017 року ОСОБА_3 , будучи обізнаним про наявність та умови договору позики, за яким позикодавець ОСОБА_1 передав його дружині - позичальникові ОСОБА_2 у борг 12000 доларів США і, діючи в інтересах сім`ї, визнав існуючий борг, надавши боргову розписку із зобов`язанням повернути всю суму заборгованості переведену в Євро зі сплатою 2,5% річних до 15 липня 2017 року. ОСОБА_2 оспорила виконавчий напис нотаріуса, що свідчить про ухилення від повернення суми боргу. Відповідач порушує взяті на себе зобов`язання, тому ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 6000 доларів США, з урахуванням інфляційних втрат за весь час прострочення у сумі 41911,51 грн та три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 13278,56 грн.
Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 11 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 03 квітня 2015 року в розмірі 6000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 лютого 2020 року складає 147420 грн, інфляційні втрати за прострочення боргу в сумі 41911,51 грн, три проценти річних за прострочення боргу в сумі 13278,56 грн, судовий збір у розмірі 768,40 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Малик Д.О., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить суд скасувати рішення Сватівського районного суду Луганської області від 11 листопада 2020 року, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Доводами апеляційної скарги є те, що в забезпечення виконання позичальником зобов`язання, передбаченого договором позики, сторонами був укладений договір застави від 03 квітня 2015 року належного на праві власності відповідачу рухомого майна– автотранспортний засіб загальний вантажний контейнеровоз MAN TGА 26.400, 2007 року випуску, номер НОМЕР_1 , жовтого кольору. Відповідно до п.2.11 вказаного договору, у випадку невиконання чи неналежного виконання заставодавцем зобов`язань за договором позики заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса, або в позасудовому порядку відповідно до ст. ст. 24, 26, 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Таким чином, скаржник вважає, що сторони встановили позасудовий порядок захисту своїх порушених прав. 26 грудня 2018 року позивачем було отримано виконавчий напис нотаріуса Старобільського нотаріального округу та пред`явлено його до виконання до ВДВС. Тобто позивач, користуючись своїм правом, відповідно до договору позики та договору застави, пред`явив для стягнення в примусовому порядку боргу з відповідача виконавчий напис. Однак рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 07 травня 2020 року у справі № 426/1974/19 було визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Старобільського районного нотаріального округу Луганської області Замарь О.О. від 26 грудня 2018 року, реєстровий номер 1552 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 не виплачені в строк на підставі договору позики від 03 квітня 2015 року за реєстровим № 328, грошові кошти у розмірі 7000 доларів США, що є еквівалентом на 26 грудня 2018 року – 192038 грн, таким, що не підлягає виконанню. Рішення набрало законної сили 07 серпня 2020 року. Також скаржник зазначає, що твердження позивача про повернення боргу у сумі 6000 доларів США не відповідає дійсності, оскільки ніякі кошти по вказаній розписці не передавалися і не отримувались, що підтверджує представник позивача в позовній заяві. Крім того договір позики був укладений в нотаріальній формі, а тому зміна або розірвання договору повинна вчинятися в такій самій формі, що й договір. У договорі позики сторони домовилися, що зміни та доповнення до договору вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально, а за відсутністю домовленості питання вирішуються в судовому порядку. Вважає, що боргова розписка від 01 квітня 2017 року написана ОСОБА_3 на ім`я позивача не має ніякого відношення до справи, оскільки стороною договору позики та договору застави є відповідач ОСОБА_2 . Також скаржник вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якого представником позивача неодноразово заявлялося в судовому засіданні в усній формі, що є підставою для відмови у позові. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гашинський М.А., зазначає, що право вибору способу захисту належить кредитору. Застосування спеціальних заходів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних справ, не виключає можливості також застосовувати способи захисту визначені у ст. 16 ЦК України. Позивач, посилаючись на боргові розписки від 07 квітня 2016 року та 01 квітня 2017 року використовує їх не як доказ зміни договору позики від 03 квітня 2015 року, а як письмовий доказ, який свідчить про визнання відповідачем існування боргу. 01 квітня 2017 року ОСОБА_3 , будучи обізнаним про наявність та умови договору позики, і, діючи в інтересах сім`ї, визнав існуючий борг у дружини, надавши розписку про повернення всієї суми заборгованості. Вважає, що строк позовної давності не пропущений, оскільки переривався вчиненням особою дій, що свідчить про визнання відповідачкою свого боргу борговими розписками від 07.04.2016 та 01.04.2017.
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Малик Д.О. у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Гашинський М.А. у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, рішення суду – без змін, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи заявлені вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що згідно договору позики від 03 квітня 2015 року позивач надав відповідачу позику в розмірі 12000 доларів США, відповідач зобов`язався повернути кошти в строк до 31 грудня 2015 року, однак не повернув. При написанні розписок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07 квітня 2016 року та 01 квітня 2017 року, останні фактично визнали існування заборгованості за договором позики від 03 квітня 2015 року. Згідно наданого позивачем розрахунку, сума боргу за весь час прострочення складає 12000 доларів США, сума 3% річних за час прострочення виконання зобов`язання складає 13278,56 грн за період з 10 лютого 2017 року по 10 лютого 2020 року, інфляційні втрати за прострочення суми боргу за період з 01 лютого 2017 року по 31 грудня 2019 року складають 41911,51 грн. Суд встановивши вказані обставини дійшов висновку про задоволення заявлених вимог позивача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про задоволення позовних вимог, оскільки він ґрунтується на вимогах закону та відповідає обставинам справи.
Судом встановлено, що 03 квітня 2015 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) підписано договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Замарь О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 328.
У нотаріально посвідченому договорі позики від 03 квітня 2015 року передбачено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 12000 доларів США. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання цього договору позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання (пункт 1); зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в строк не пізніше 31 грудня 2015 року. Факт одержання повернутої позики (її частини) підтверджується власноручною розпискою позикодавця, яка може бути на вибір сторін засвідчена нотаріально або викладена у простій письмовій формі (пункт 2); цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (пункт 8).
07 квітня 2016 року ОСОБА_2 написано розписку про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 10000 Євро зі сплатою 2,5% щомісячно – 250 Євро та зобов`язання повернути всю суму з процентами до 31 грудня 2015 року. Зазначено, що договір позики та договір застави від 03 квітня 2015 року вважати дійсними. 
01 квітня 2017 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 написана розписка про отримання від останнього грошових коштів в сумі 13000 Євро зі сплатою 2,5 % в сумі 325 Євро щомісяця, яку позичальник зобов`язався повернути в строк до 15 липня 2017 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Отже за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. 
З аналізу вищевказаної статті вбачається, що при обрахунку 3 % річних та інфляційних втрат за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.
Згідно наданого позивачем розрахунку 3% річних за час прострочення боргу за період 10.02.2017 по 10.02.2020 складають 13278,56 грн, інфляційні втрати за прострочення суми боргу за період з 01 лютого 2017 року по 31 грудня 2019 року складають 41911,51 грн, який відповідачем не спростований. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для стягнення заборгованості з відповідачки за договором позики, оскільки між сторонами у встановленій законом формі укладено договір позики, який належним чином не виконується боржником (відповідачем).
Доводи скаржника про те, що договором позики від 03.04.2015 та договором застави від 03.04.2015 між сторонами встановлений позасудовий порядок захисту порушених прав та пред`явивши до виконання виконавчий напис нотаріуса, позивач фактично використав своє право на стягнення заборгованості, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 07 травня 2020 року виконавчий напис приватного нотаріуса Старобільського районного нотаріального округу Луганської області Замарь О.О. від 26 грудня 2018 року, реєстровий номер 1552 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 не виплачені в строк на підставі договору позики від 03 квітня 2015 року за реєстровим № 328, грошові кошти у розмірі 7000 доларів США, що є еквівалентом на 26 грудня 2018 року – 192038 грн, визнаний таким, що не підлягає виконанню.
Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Таким чином, визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за позикодавцем право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.
Посилання суду першої інстанції на те, що розписка ОСОБА_2 від 01.04.2017 свідчить про фактичне визнання ним боргу ОСОБА_2 колегія суддів вважає помилковими, а доводи апеляційної скарги – слушними, оскільки зі змісту даної розписки вбачається, що ОСОБА_4 не є стороною договору позики від 03.04.2015, однак ця помилковість не впливає на правильність рішення про задоволення позовних вимог. 
Що стосується доводу скаржника про пропуск позивачем строку позовної давності, який представник відповідача просив застосувати під час розгляду справи, то колегія суддів зауважує наступне. 
У відповідності до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
В статті 257 Цивільного кодексу України зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення.
Твердження представника позивача про те, що він неодноразово в судовому засіданні заявляв клопотання про застосування строку позовної давності, колегію суддів відхиляються, оскільки з запису фіксування судового засідання технічними засобами від 05.10.2020 встановлено, що представник позивача у судовому засіданні вказав про намір заявити клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності в судових дебатах. З запису фіксування судового засідання технічними засобами від 11.11.2020 встановлено, що під час проведення судових дебатів таке клопотання представником позивача не заявлялося. 
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Сватівського районного суду Луганської області від 11 листопада 2020 року без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
       Оскільки апеляційну скаргу залишено без змін, то судові витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Малик Дмитро Олексійович, залишити без задоволення.
Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 11 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції. 
Дата складення повного тексту постанови – 18 червня 2021 року.

Головуючий

Судді: