ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/17334/20	Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М. 	
Провадження № 22-ц/817/340/21 	Доповідач - Шевчук Г.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючої - Шевчук Г.М. 
Суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
за участі секретаря - Іванюта О.М. 
та сторін: відповідача ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2 , позивачки ОСОБА_3 її представника Костишина В.М. 

розглянувши у відкритому судовому засідання у місті Тернополі цивільну справу №607/17334/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 грудня 2020 року, ухваленого суддею Сташківим Н.М., повний текст рішення суду складено 30 грудня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, - 

В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2020 року позивачка ОСОБА_3 пред`явила до суду позов до відповідача ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000 грн. В обгрунтування позову зазначила, що вона є матір`ю малолітнього ОСОБА_5 04 грудня 2019 року син відповідача - ОСОБА_1 у приміщенні Тернопільської ЗОШ №10 під час перерви завдав травми її сину ОСОБА_5 , а саме перелом кісток носа зі зміщенням. Внаслідок отриманих травм її сину була зроблена операція під загальним наркозом. Внаслідок заподіяної її синові травми він зазнав значних переживань і страждань, у зв`язку з чим позивач зазнала моральної шкоди, яка полягає в переживаннях за погіршення стану здоров`я сина. Хвилювання за стан його здоров`я тримають її та дитину у постійній нервовій та психологічній напрузі, що вплинуло на навчання сина та її самопочуття. Вона з сином змушена часто залишати роботу та навчання, для того щоб звертатися до лікарів, проходити обстеження, прикладаючи для цього зусилля та витрачаючи кошти. Крім того, вони змушені були відвідувати правоохоронні органи та суд, що спричинило ряд незручностей, проблем та марно згаяний час, який міг би бути витрачений на сім`ю та роботу. Посилаючись на наведене, позивач оцінила розмір заподіяної їй моральної шкоди у сумі 30000 грн. та просила задовольнити позов, а також стягнути з відповідача в її користь 10000 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 грудня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 2000 (дві тисячі) гривень моральної шкоди.
У задоволені решти позовних вимог відмовити. 
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок сплаченого судового збору та 666 (шістсот шістдесят шість) гривень 98 копійок витрат на правничу допомогу адвоката.
У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в повному обсязі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим через неповноту та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи і неправильного дослідження та оцінки доказів.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що позивач не надала, а відповідно суд не здобув достатніх даних, які б очевидністю вказували на те, що отримана малолітнім ОСОБА_5 травма є результатом конфлікту з його сином ОСОБА_1 , а при оперативному втручанні використовувався наркоз. Адже, з моменту, коли ОСОБА_5 забрала мати зі школи і до повідомлення лікаря на лінію 102 Тернопільського відділу поліції пройшло чимало часу і не відомо де ОСОБА_5 в той час перебував. Не містить таких даних і рапорт працівників Тернопільського відділу поліції.
Відповідач зазначає, що діти - учасники конфлікту, перебували під наглядом відповідних осіб навчального закладу. А до повноважень навчального закладу, згідно до ст.38 Закону, належало охороняти життя і здоров`я учнів (вихованців). Суд не залучив до участі у справі навчальний заклад - школу №10 м. Тернополя та управління освіти Тернопільської міської ради, як засновника навчального закладу. В силу вимог ст.51 ЦПК України таке залучення відбувається за результатом розгляду клопотання позивача,однак, позивачем відповідні клопотання не заявлялись.
Для покладення відповідальності на заподіювача матеріальної та моральної шкоди, необхідна сукупність таких обов`язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.
Як свідчить постанова Тернопільського міськрайонного суду від 02.09.20р. у справі №607/1178/20, яка набрала законної сили, провадження в адміністративній справі стосовно відповідача закрите на підставі ст.247 КУпАП із-за відсутності в діях складу правопорушення, передбаченого ч.І ст. 184 КупАП. Відтак відсутність вини у не здійсненні або ухиленні ОСОБА_1 від здійснення виховання та нагляду за малолітнім сином доказуванню не підлягають, адже звільнені від доказування в силу вимог ч.б ст.82 ЦПК України.
Крім того вважає заявлені витрати позивача на правову допомогу є необгрунтованими та не співмірними, адже позивачем, в порушення ч.З та ч.4 ст. 137 ЦПК України, не надано документального підтвердження понесених витрат.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_3 - адвокат Костишин В.М. зазначає, що вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає до задоволення та просить залишити рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.12.2020 року у справі №607/17334/20 без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з наявності правових підстав для задоволення вимог.
       З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.
Судом встановлено, що 04 грудня 2012 року у школі № 10 під час перерви малолітній син відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 завдав сину позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5 травму у вигляді перелому кісток носа зі зміщенням.
Внаслідок травми 04 грудня 2012 року ОСОБА_5 була проведена операція під загальним наркозом що підтверджується випискою з медичної карти №13914, складеної КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» ТОР, ЛОР відділ, встановлено діагноз: перелом кісток носа зі зміщенням. Проведено оперативне лікування: репозиція кісток носа.
       Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 1178 ЦК шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла 14 років), відшкодовується її батьками, якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою. Якщо малолітня особа завдала шкоди під час перебування під наглядом навчального закладу, що зобов`язаний здійснювати нагляд за нею, ці заклади зобов`язані відшкодувати шкоду, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо малолітня особа завдала шкоди як з вини батьків, так і з вини закладів або особи, що зобов`язані здійснювати нагляд за нею, батьки, такі заклади та особа зобов`язані відшкодувати шкоду у частці, яка визначена за домовленістю між ними або за рішенням суду.
       Задовільняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що шкода, завдана малолітньою особою підлягає відшкодуванню на підставах ст. 1178 ЦК України. Позивачці, внаслідок шкоди завданої малолітньою особою її малолітнньому синові, перенесеної малолітньою дитиною травми, оперативного втручання, лікування, тобто у зв`язку з заподіяним дитині ушкодженням здоров`я, завдано моральної шкоди, яка полягає в перенесених нею душевних хвилюваннях і стражданнях пов`язаних із ушкодженням здоров`ям малолітнього сина, порушення її звичайного ритму життя, яка підлягає до стягнення з відповідача моральної шкоди. 
       Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.
       Доводи апеляційної скарги про те, що за заподіяну шкоду має відповідати виключно навчальний заклад , оскільки вина відповідача відсутня, що підтверджено постановою про закриття адміністративного провадження відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 184 КУпАП колегія суддів не приймає до уваги як необгрунтовані.
       Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 27 березня 1992 р. N6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами та доповненнями) роз`яснив, що за шкоду, заподіяну неповнолітнім, який не досяг 15 років, несуть відповідальність перед потерпілим його батьки, а у відповідних випадках - навчальні заклади. При цьому слід мати на увазі, що батьки несуть майнову відповідальність у випадках, коли шкода, заподіяна неповнолітнім, є наслідком нездійснення за ним контролю, неналежного виховання або неправильного використання щодо них своїх прав; навчальні заклади несуть майнову відповідальність за шкоду, якщо вона виникла внаслідок нездійснення ними належного контролю за неповнолітнім у час знаходження його під їхнім наглядом. 
Суд першої інстанції вірно зазначив, що основні засади виховання дитини закладаються саме батьками дитини, тому відповідальність батьків не виключається навіть у випадку невиконання навчальним закладом своїх обов`язків.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що факт закриття адміністративної справи відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 184 КУпАП не звільняє його від обов`язку відшкодувати шкоду, заподіяну його малолітньою дитиною. Підставою закриття справи стала невідповідність протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем не доведено, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ним від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.
Доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено, що отримані малолітнім ОСОБА_5 травми є результатом конфлікту між ОСОБА_5 та сином відповідача ОСОБА_1 та позивачкою не доведено проведення операції під наркозом колегія суддів не приймає до уваги як необгрунтовані, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та показами свідків допитаних в суді першої інстанції.
З рапорту інспектора чергового Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Базюк В.М. від 04 грудня 2019 року, вбачається, що 04 грудня 2019 року о 18 год. 42 хв. надійшло повідомлення лікаря обласної дитячої лікарні про те, що до них за медичною допомогою звернувся неповнолітній ОСОБА_5 2009 року народження повідомив, що травми отримав цього ж дня близько 13 год. 25 хв. в приміщенні ЗОШ №10 під час конфлікту з однокласником ОСОБА_1 04.12.2019р. 
Позивачка ОСОБА_3 4.12.2019 року звернулася до Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області з заявою, в якій просила провести бесіду з батьками ОСОБА_1 , який наніс її сину тілесні ушкодження (а.с.43).
Відповідно до довідки інспектора Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від 27 грудня 2019 року про результати розгляду повідомлення лікаря Тернопільської обласної дитячої лікарні, в ході проведеної перевірки встановлено, що малолітній ОСОБА_5 перебував в класі ТЗОШ №10, під час перерви до нього підійшов однокласник ОСОБА_1 та сказав, що ОСОБА_5 його називає образливим словом. Однак, ОСОБА_5 заперечив і ОСОБА_9 вдарив ОСОБА_5 рукою по обличчю. ОСОБА_5 зловив за шию рукою ОСОБА_9 , але він вирвався. Коли ОСОБА_9 вирвався від ОСОБА_5 , то знову побіг до нього, але побачивши дану подію ОСОБА_10 та ОСОБА_11 почали їх розбороняти і в цей час ОСОБА_9 вдарив рукою ОСОБА_5 в ніс, внаслідок чого він отримав травму (перелом кісток носа зі зміщенням).
Так допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 пояснив, що він працює лікарем-отоларингологом дитячого отоларингологічного (ЛОР) відділення КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» ТОР. У грудні минулого року в обідній час, орієнтовно в період між 12 та 14 год. у відділення поступив малолітній ОСОБА_5 із переломом носа. Характер травми вимагав проведення операції під загальним нарокозом. Оскільки проведенню операції передує ряд відповідних аналізів та підготовка до наркозу, дитина залишалась під наглядом лікарів протягом кількох годин до та після проведення операції. Він особисто проводив цю операцію. Мати та дитина повідомили, що травма сталась у школі, у зв`язку з чим він того ж дня, згідно з інструкцією, повідомив про вказаний випадок до правоохоронних органів.
Доводи апеляційної скарги, що довідка інспектора Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від 27 грудня 2019 року про результати розгляду повідомлення лікаря Тернопільської обласної дитячої лікарні, є неналежним доказом у справі в силу того, що вона була наявна в матеріалах адміністративної справи відносно відповідача за ч. 1 ст. 184 КУпАП, у якій провадження закрито, колегія суддів вважає необгрунтованими та погоджується з висновками суду першої інстанції, що у постанові суду відсутні посилання на цю довідку, іншим доказам суд надавав у контексті вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, у межах протоколу про адміністративне правопорушення, а в справі що розглядається, судом першої інстанції встановлюються підстави цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну малолітньою дитиною відповідача.
В порядку ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
При визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції з урахуванням норм ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України та п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду № 5 від 25 травня 2001 року, вірно виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, взяв до уваги характер та обсяг душевних та психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, враховував, що внаслідок перенесеної дитиною травми, оперативного втручання, лікування, тобто у зв`язку з заподіяним синові позивача ушкодженням здоров`я, позивач зазнала моральної шкоди, яка полягає в перенесених нею душевних хвилюваннях і стражданнях, оскільки наявність такого роду травми сама по собі свідчить про наявність таких страждань, що призвело до порушення звичайного ритму життя позивача, та виходячи із засад розумності і справедливості визначив розмір відшкодування всумі 2000 грн.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Доводи апеляційної скарги, що рішення суду є незаконним оскільки суд відійшов від підстав позову вказаних позивачем та застосував до спірних правовідносин інші норми права колегія суддів не приймає до уваги як необгрунтовані.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Оскільки шкода, завдана малолітньою особою підлягає відшкодуванню на підставах ст. 1178 ЦК України, суд першої інстанції на думку колегії суддів вірно застосував для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно стягнув витрати на правову допомогу оскільки вони не необгрунтовані колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні оскільки позивачкою документально підтверджено їх понесення належними доказами.
Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
       Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
       Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
       Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 15 ЦПК України).
       Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
       Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
       Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
       Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У відповідності до положень пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
       Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
       Як убачається з договору про надання правничої допомоги від 09.10.2020р., укладеного між позивачкою та адвокатом Костишином В.М., гонорар адвоката за надання професійної правничої становить 10000 грн.(консультація -1000 грн,узгодження правової позиції 1000грн.,пошук судової практики 1000грн.,визначення обсягу та характеру доказів збір доказів 1000грн,складання позовної заяви 3000 грн,представництво в суді складання інших процесуальних документів 3000 грн).
       Відповідно до акту про прийом-передачі грошових коштів за Договором про надання правничої допомоги від 09.10.2020р. квитанцій Приватбанку від 09.10.2020р., адвокатом Костишином В.М. отримано від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 9999,75 грн.
       При цьому факт надання професійної правничої допомоги адвокатом на спірну суму відповідачем не спростовано.
       Вирішуючи питання щодо стягнення з позивача, не на користь якого ухвалено рішення, витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, дослідив подані на підтвердження відповідних витрат докази і перевірив доводи сторін, в тому числі заперечення сторони позивача щодо розміру заявлених до стягнення витрат, надав оцінку співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, у зв`язку з чим визнав правомірним стягнення з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу сумі 666 грн.
       Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 10, 12, 263 - 265, 268, 273, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 грудня 2020 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Повний текст постанови складено 20 квітня 2021 року.

Головуючий:                                                 Г.М. Шевчук 

Судді:                                 Б.О. Гірського

О.З. Костів