КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/18694/18                                                                   Головуючий у суді І інстанції Сирбул О.Ф.
Провадження № 22-ц/824/6544/2021                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
14 червня 2021 року                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяна Леонідівна, про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту,
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Вольф Т. Л., про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту.
7 травня 2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до спільного розгляду з первісним позовом відмовлено, зустрічний позов повернуто заявнику.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач подав зустрічний позов з порушенням приписів частини першої статті 193 ЦПК України, оскільки підготовче засідання закрито та розпочато розгляд справи по суті заявлених позовних вимог.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач  ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що районний суд після скасування в апеляційному порядку ухвали про залишення позову ОСОБА_2 без розгляду безпідставно не провів у справі підготовче судове засідання та не розпочав розгляд справи спочатку, чим порушив право відповідача на пред`явлення зустрічних вимог, тобто не забезпечив його право на справедливий суд в розумінні статті 6 Конвенції та допустився надмірного формалізму, не призначивши підготовче судове засідання у справі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року повернуто особі, яка її подала.
Постановою Верховного Суду від 3 березня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 14 квітня 2021 року справупризначено до розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 
Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надходили.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Наведене відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.
Відповідно до статті 6 вказаної Конвенції сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвизнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (Рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).
Також Європейський Суд з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (Рішення від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).
Судом встановлено, що у вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 третя особа - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Вольф Т. Л., про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання, а ухвалою суду від 8 квітня 2019 року справу призначено до розгляду по суті на 11 червня 2019 року. Підготовче засідання закрито.
В подальшому, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 3 жовтня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.
Постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києві від 3 жовтня 2019 року скасовано, зазначену справу направлено до Дарницького районного суду м. Києва для продовження розгляду.
Після повернення справи до суду першої інстанції розгляд справи призначено у судове засідання по суті.
5 травня 2020 року ОСОБА_1 надіслав до суду першої інстанції зустрічну позовну заяву про поділ майна подружжя.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви з підстав порушення частини першої статті 193 ЦПК України та повернуто її заявнику.
Відповідно до принципу пропорційності цивільного судочинства, встановленого статтею 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (стаття 12 ЦПК України).
У статті 189 ЦПК України встановлено, що завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи;6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.
Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом (пункт 3 частини другої статті 49 ЦПК України).
Частиною першою статті 193 ЦПК України встановлено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Строк для подання відзиву (зустрічного позову) встановлюється в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 191 ЦПК України).
За змістом частини сьомої статті 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з частиною третьою статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.
З матеріалів справи вбачається, що в ухвалі Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року про відкриття провадження у справі відповідачам, в тому числі й ОСОБА_1 було встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву з дня вручення цієї ухвали та роз`яснено право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву (а.с. 92, 93, т. 1).
Копію зазначеної ухвали разом з матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 особисто отримав 25 жовтня 2018 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 99, т. 1).
Таким чином, строк для подання відзиву та відповідно пред`явлення зустрічного позову сплив ще 9 листопада 2018 року.
Крім того, 5 листопада 2018 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву ОСОБА_2 (а.с. 111-113, т. 1).
Надалі відповідач особисто та через уповноваженого представника приймав участь у підготовчому провадженні у справі, користувався своїми правами та виконував процесуальні обов`язки, проте із зустрічним позовом звернувся тільки 5 травня 2020 року (а.с. 201-205, т. 2), тоді як підготовче засідання було закрите 8 квітня 2019 року (а.с. 24, 248, т. 1).
Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Відповідно до частин першої, другої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасниками справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (Рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).
Встановлено, що відповідач та/або його представник не зверталися з клопотанням про продовження строку на подання зустрічного позову у передбачений строк.
Оскільки 25 жовтня 2018 року відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі, то строк на подання зустрічного позову закінчився 9 листопада 2018 року, але такий позов відповідач пред`явив лише 5 травня 2020 року, тобто поза межами строку, встановленого частиною першою статті 193 ЦПК України, що є підставою для його повернення, як правильно встановив суд першої інстанції.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 рокуу справі № 638/15855/16-ц (провадження № 61-46740св18) та від 27 жовтня 2020 року у справі № 186/139/20 (провадження № 61-11665св20).
Посилання апеляційної скарги на те, що після скасування в апеляційному порядку ухвали про залишення позову ОСОБА_2 без розгляду суд першої інстанції безпідставно не провів у справі підготовче судове засідання не заслуговують на увагу як необґрунтовані, адже постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року справу було направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду, а не на новий розгляд, тобто справа спочатку не розглядалась і обов`язок призначати підготовче судове засідання в суду не виник, відтак зустрічний позов було подано після розгляду справи по суті, що не передбачено нормами чинного ЦПК України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також вказав, що у квітні 2020 року він отримав від позивача нову редакцію позовної заяви зі зміненими підставами позову та збільшеними позовними вимогами і, не погодившись з нею в частині варіанту поділу квартири,він подав зустрічний позов.
Разом з тим, як свідчать матеріали справи, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року, яка не оскаржувалась сторонами, у прийнятті заяви ОСОБА_2 про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог в порядку статті 49 ЦПК України було відмовлено (а.с. 182-184, т. 2). 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не сприяв захисту права відповідача на заперечення проти первісного позову шляхом пред`явлення зустрічних вимог та не забезпечив його право на справедливий суд в розумінні статті 6 Конвенції відхиляються колегією суддів з огляду на встановлені вище обставини справи щодо невикористання права на своєчасне подання зустрічної позовної заяви та процесуальну поведінку відповідача та його представників, яка може розцінюватися як недобросовісне здійснення своїх процесуальних обов`язків, а також може призвести до затягування розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Крім того, колегія суддів враховує, що повернення зустрічного позову не позбавляє особи права пред`явити позов у загальному порядку, а тому не є обмеженням доступу до правосуддя.
Отже, доводи апеляційної скарги є безпідставними, а висновок суду першої інстанції про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви та її повернення заявнику є законним та обґрунтованим.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції про повернення зустрічної позовної заяви відповідачу у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального і процесуального законодавства та обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Судді:                                                                                                   Н.В. Ігнатченко

                                                                                                              С.А. Голуб 

                                                                                                              Д.О. Таргоній