ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3572/21 Справа № 199/4808/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційні скарги Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року та представника ОСОБА_1 на додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, третя особа — Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄРС КП» про зобов`язання вчинити певні дії та за зустрічним позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

ВСТАНОВИЛА:

       У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради (далі — КП «Дніпроводоканал»), Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради (далі — КП «Теплоенерго»), Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради (далі — КП «Жилсервіс-2»), третя особа — Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄРС КП» про зобов`язання вчинити певні дії (том 1 а.с.1-3).
       В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що з 10 серпня 2018 року він є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 10 серпня 2018 року та на підставі якого, 05 вересня 2018 року, позивач був зареєстрований за вказаною адресою.
       Тобто, обов`язок у ОСОБА_1 як споживача зі сплати комунальних послуг, якими він почав користуватися за вказаною адресою, виник з 10 серпня 2018 року.
       Проте, відповідно до квитанцій ТОВ «ЄРЦ КП», позивач отримує вимоги від відповідачів за період заборгованості, що передує моменту виникнення в нього обов`язку зі сплати комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 , яка має бути покладена на нього. 
       Тому, позивач, з урахуванням зміни предмету позову, просив суд: 
       1) зобов`язати відповідачів виключити з обліку по його особовим рахункам квартири за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість попередніх власників за період до 10.08.2018 року за комунальні послуги;
       2) зобов`язати відповідача-1 здійснити перерахунок заборгованості позивача за споживання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, починаючи з 10.08.2018 р. по особовому рахунку НОМЕР_1 квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;
       3) зобов`язати відповідача-2 здійснити перерахунок заборгованості позивача за централізоване опалення, починаючи з 10.08.2018 р. по особовому рахунку 8-84479 квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;
       4) зобов`язати відповідача-3 здійснити перерахунок заборгованості позивача за здійснення управління багатоквартирними будинками та вивезення твердих побутових відходів, починаючи з 10.08.2018 р. по особовому рахунку НОМЕР_2 квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;
       5) заборонити відповідачам вимагати сплату боргу від позивача за комунальні послуги, який виник до 10.08.2018 по особовим рахункам, закріпленими за квартирою за адресою: АДРЕСА_2 ;
       6) зобов`язати відповідачів надавати третій особі інформацію про заборгованість позивача за комунальні послуги починаючи з 10.08.2018 р. по особовим рахункам квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
       7) судові витрати покласти на відповідачів (том 1 а.с. 94-96).
       Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 зустрічну позовну заяву КП «Дніпроводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (том 1 а.с.146-147).
       Зустрічна позовна заява КП «Дніпроводоканал» мотивована тим, що між КП «Дніпроводоканал» та ОСОБА_1 встановились фактичні відносини з приводу надання послуг. 
       Відповідно до розрахунку КП «Дніпроводоканал» загальна сума заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 31 серпня 2020 року, складає 9 415,11 грн., з яких: сума основного боргу – 8 885,75 грн.; інфляційне збільшення суми боргу – 203, 80 грн.; 3% річних — 325, 56 грн., яку КП «Дніпроводоканал» просило стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача за зустрічним позовом разом із судовими витратами (том 1 а.с. 109-126).
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено частково. Зобов`язано КП «Дніпроводоканал», КП «Теплоенерго» та КП «Жилсервіс-2» виключити з обліку по особовим рахункам квартири за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість попередніх власників за комунальні послуги за період до 10 серпня 2018 року. В іншій частині позовних вимог – відмолено. Стягнуто з відповідачів на користь держави судовий збір в розмірі по 280 грн. 27 коп. з кожного. 
       В задоволенні зустрічних позовних вимог КП «Дніпроводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовлено в повному обсязі та судові витрати віднесено на рахунок позивача за зустрічним позовом (том 1 а.с.172-176).
       Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 січня 2021 року стягнуто з відповідачів на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в розмірі по 1 166 грн. 67 коп. з кожного (том 1 а.с. 214-217).
       Не погодившись з рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, КП «Дніпроводоканал» звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а його зустрічну позовну заяву задовольнити у повному обсязі. Також просить суд стягнути з ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги (том 1 а.с. 219-224).
       Не погодившись з додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 січня 2021 року, представник ОСОБА_1 — ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що суд першої інстанції неправомірно зменшив суму витрат на правову допомогу, просить його змінити та стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21 600, 00 грн. (том 1 а.с. 234-236).
       Представник ОСОБА_1 — ОСОБА_2 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів КП «Дніпроводоканал» (том 2 а.с.18-21).
       Від КП «Дніпроводоканал» до суду надійшло заперечення на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 , у якому, посилаючись на неспівмірність заявлених судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки справа є малозначною, просить відмовити у задоволенні скарги на додаткове рішення суду від 12 січня 2021 року (том 2 а.с.30-32).
       Інші учасники справи не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційні скарги у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду та додаткове рішення — без змін, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 10 серпня 2018 року ОСОБА_1 набув право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 10 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2120.
       Як вбачається із копії посвідки на постійне місце проживання (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , з 05 вересня 2018 року.
       З наданих до суду відзивів, з наявних в матеріалах справи досудових вимог КП «Теплоенерго» (том 1 а.с.13) та КП «Жилсервіс-2» (том 1 а.с. 14) про сплату заборгованості, відповідей КП «Дніпроводоканал» на адвокатські запити (том 1 а.с. 27, 28), відповідачами за первісним позовом нарахована заборгованість перед ОСОБА_1 , включаючи заборгованість по особовим рахункам позивача за первісним позовом до 10 серпня 2018 року.
       Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.
       Відмовляючи у задоволенні решти первісних позовних вимог, з огляду на спірні правовідносини, суд першої інстанції вважав, що достатнім буде зобов`язати відповідачів виключити з обліку по особовим рахункам позивача квартири за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість за комунальні послуги попередніх власників за період до 10 серпня 2018 року, адже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.
       Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог суд виходив з того, що задоволення первісних позовних вимог фактично виключає задоволення зустрічних, оскільки, позивачем за зустрічним позовом не надано обґрунтований розрахунок суми боргу з достовірним погодженням показів вимірювальних приладів.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
       Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
       Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання.
       Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.
       Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. При цьому такими учасниками є: споживач, виробник, виконавець. Виробник може бути одночасно і виконавцем.
       Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
       Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
       Відповідно до пункту 6 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець (підприємство, яке надає житлово-комунальні послуги) зобов`язаний проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання.
       Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
       Власність, відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України, зобов`язує; зокрема, за статтею 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
       При цьому діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.
       Так, договір купівлі-продажу квартири від 10 серпня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2120, згідно з яким позивач став власником квартири АДРЕСА_1 , не містить застережень про переведення боргу попереднього власника й не містить згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні).
       Позивач за первісним позовом не вчиняв правочинів щодо прийняття боргів по оплаті житлово-комунальних послуг попередніх власників вказаної квартири.
       Отже, на ОСОБА_1 не може бути покладено обов`язок по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги, надані відповідачами попереднім власникам, що нараховані до 10 серпня 2018 року, тобто до укладення ним договору купівлі-продажу цієї квартири.
       Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог та частково задовольнив первісні.
       В своїй апеляційній скарзі КП «Дніпроводоканал» також посилається на те, що питання щодо зобов`язання відповідача виключити з розрахунку заборгованості позивача борг за комунальні послуги до 10 серпня 2018 року не передбачене серед способів захисту цивільних прав та інтересів.
       Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта та відхиляє їх, адже, зобов`язання відповідачів вчинити дії щодо виключення суми із загальної заборгованості узгоджується із абзацом дванадцятим частини другої статті 16 ЦК України, яким передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
       Водночас, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
       Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема, статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому, у випадку порушення юридичною особою законодавства при нарахуванні плати за житлово-комунальні послуги, споживач має право оскаржити в судовому порядку такі його дії та вимагати здійснення відповідного перерахунку.
       Подібні висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13 та Верховним Судом у постановах від 18 грудня 2018 року у справі № 209/4456/16-ц, від 27 серпня 2020 року у справі № 207/2990/18.
       Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав належної оцінки поданим доказам у їх сукупності, та навів обґрунтованих мотивів покладених в основу рішення, в результаті чого дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог КП «Дніпроводоканал». 
В апеляційній скарзі на додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 січня 2021 року представник ОСОБА_1 — ОСОБА_2 посилається на те, що жоден із відповідачів не заявляв клопотання про зменшення витрат на правову допомогу та ними не було доведено їх неспіврозмірність, тому суд першої інстанції не мав права вирішувати питання про зменшення заявленої суми судових витрат на правову допомогу з власної ініціативи.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з’ясувати склад та розмір витрат, пов’язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до суду першої інстанції було надано: договір про надання правової допомоги № 38 від 02 травня 2019 року, акт прийому-передачі виконаних робіт до вищевказаного договору про надання правової допомоги, квитанції до прибуткового касового ордеру на загальну суму 21 600,00 грн.
В матеріалах справи наявний ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ДП № 2201/037 від 02.05.2019 року та копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 3585 від 25.01.2018 року.
Водночас, в матеріалах справи також містяться заперечення КП «Теплоенерго» та КП «Дніпроводоканал» на заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу (том 1 а.с.191-194 та а.с.197-199 відповідно), що спростовує доводи апелянта про відсутність активних дій з боку іншої сторони.
       Отже, задовольняючи частково заяву представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 про розподіл судових витрат на правничу допомогу при розгляді даної цивільної справи, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставин справи та фінансовий стан обох сторін. 
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Крім того, ЄСПЛ висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04).
Тому, враховуючи часткове задоволення первісних позовних вимог, складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також заперечення КП «Дніпроводоканал» та КП «Теплоенерго» щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу та доводів щодо їх неспівмірності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зменшити розмір з 21 600,00 грн., який є завищеним, та стягнути з відповідачів на користь позивача лише 3 500, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, оскільки саме в цій сумі витрати на професійну правничу допомогу є співмірними зі складністю цієї справи, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.
       Інші доводи апеляційних скарг щодо порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваних судових рішень.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов’язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду та додаткове рішення відповідають фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржувані рішення – без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційні скарги Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради та представника ОСОБА_1 — залишити без задоволення.

       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року  — залишити без змін.

       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова