П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_____________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 р. Категорія 106030000	м.Одеса	Справа № 400/500/21	
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.
час і місце ухвалення: спрощене провадження, 
м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської обласної   ради про визнання протиправним та скасування розпорядження від 30.12.2020 р. № 46-рк, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 22765,00 грн., -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Миколаївської обласної   ради про визнання протиправним та скасування розпорядження від 30.12.2020 р. № 46-рк, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 22765,00 грн., мотивуючи його тим, що з 2019 року до 30.12.2020 року займала посаду Радника Голови обласної Ради. Однак, через неправомірну поведінку посадових осіб відповідача (вчинення психологічного та фізичного тиску) була змушена ними написати заяву про звільнення за угодою сторін. Особистого волевиявлення на звільнення з посади   не мала, угоди між нею та роботодавцем не було, а відтак, заява про звільнення, що написана під тиском, не відповідає належній формі, необхідній для вчинення правочину – «відсутня внутрішня воля для угоди сторін» (як це передбачено ч. 3 ст. 203 ЦК України).  
          Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської обласної ради про визнання протиправним та скасування розпорядження № 46-рк від 30.12.2020 року «Про звільнення», поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 31.12.2020 року відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що позивач не була державним службовцем, її трудові відносини з відповідачем регламентуються спеціальним законом, а саме Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування", який не передбачає, як про це зазначено в рішення, припинення трудових відносин відповідача з позивачем як працівником патронатної служби в день припинення повноважень Голови обласної ради Сьомого скликання ОСОБА_2 - особи, працівником патронатної служби якої вона була призначена, тобто з 09.12.2020 року. 
Миколаївською обласною   радою було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року винесено законно та обґрунтовано, а тому підстави для його скасування відсутні. Крім того, відповідач вказує, що ОСОБА_1 особисто отримала свою трудову книжку у день звільнення, тобто 30.12.2020, і жодних зауважень та/або заперечень з приводу свого звільнення не заявляла.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Розпорядження Голови Миколаївської Обласної Ради № 289-рк від 16.04.2019 року ОСОБА_1 працювала на посаді Радника   глави   Миколаївської обласної Ради, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки. (а. с. 11-14).
Посада Радника Голови Обласної ради належить до посад патронатної служби, відповідно до ст. 92 ЗУ «Про державну службу» та підтверджується Посадовою інструкцією Радника Голови Обласної ради, яка затверджена Головою Обласної ради 02.05.2019 року та підписана Позивачем про ознайомлення з нею (а. с. 36-39).
В матеріалах справи містися копія зави ОСОБА_1 , адресована Голові Обласної ради, з проханням звільнити її за ч. 1 ст. 36 КЗпП України, датована 30.12.2020 року, з резолюцією Голови Обласної ради ОСОБА_3 від 30.12.2020 року «підготувати розпорядження» (а. с. 17). Заява про звільнення зареєстрована Відповідачем   у книзі вхідної кореспонденції 30.12.2020 року за вхідним номером № 2456-22-05-20.
30.12.2020 року Розпорядженням «Про звільнення» № 46-рк ОСОБА_1 звільнено з займаної посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, на підставі її зави від 30.12.2020 року за № 2456-22-05-20 за «угодою сторін». Пункт 2 цього Розпорядження адресований відділу фінансово-господарського забезпечення виконавчого апарату обласної ради ( ОСОБА_4 ) зробити повний розрахунок та виплатити грошову компенсацію за 16 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за відпрацьований період. Позивач ознайомлена з оскаржуваним Розпорядженням 30.12.2020 року (а. с. 19, 94).
Позивач вважає вищевказане Розпорядження Голови Миколаївської обласної Ради № 46-рк від 30.12.2020 року «Про звільнення» протиправними та такими, що підлягають скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову зазначив, що позивачем не доведено факт написання заяви на звільнення «за угодою сторін» під впливом психологічного та фізичного тиску   відповідача, інші доводи позивача щодо визнання Розпорядження № 46-рк від 30.12.2020 року протиправним та скасування є хибними та не можуть бути прийняті судом до уваги.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України  правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робите те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб , що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 92 Закону України «Про державну службу» до посад патронатної служби належать посади радників, помічників, уповноважених та прес-секретаря Президента України, працівників секретаріатів Голови Верховної Ради України, його Першого заступника та заступника, працівників патронатних служб Прем`єр-міністра України та інших членів Кабінету Міністрів України, помічників - консультантів народних депутатів України, помічників та наукових консультантів суддів Конституційного Суду України, помічників суддів, а також посади патронатних служб в інших державних органах.
Як вбачається з ч. 2 ст. 92 Закону України «Про державну службу» працівник патронатної служби призначається на посаду на строк повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений.
Згідно ч. 3 вищевказаної статті трудові відносини з працівником патронатної служби припиняються в день припинення повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений. Акт про звільнення приймається керівником державної служби.
На працівників патронатної служби поширюється дія законодавства про працю, крім статей 39-1, 41 - 43-1, 49-2 Кодексу законів про працю України.
Суд критично оцінює посилання Позивача на норми ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки Цивільний кодекс, хоча й надає деякі поняття волевиявлення особи при укладенні угоди (правочину), але не регулює правовідносини, що виникли під час проходження, та\або   припинення трудового договору. Правовідносини у трудовому праві не є правочином у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України. Правочин у ЦК України визначено як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Трудовий договір – це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. У зв`язку з чим, ініціативу щодо звільнення за угодою сторін може виявити як працівник, так і роботодавець.
Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року роз`яснено, що y разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.
Припинення трудового договору за угодою сторін застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за вказаною підставою може бути ініційовано як працівником, так і власником або уповноваженим ним органом.
За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за угодою сторін не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Отже, при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем трудовий договір припиняється у строк, визначений сторонами. Водночас, бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за даною підставою, і анулювання такої домовленості щодо строку і підстави звільнення можливе лише за волевиявленням працівника та роботодавця.
Звільнення за угодою сторін визнається універсальним способом припинення договору, що має нейтральний характер, та є альтернативою звільнення з ініціативи роботодавця чи працівника. Дійсні причини припинення трудового договору спонукають сторони правочину досягти домовленості щодо припинення трудового договору саме за угодою сторін.
Верховним Судом України, у постанові від 26.10.2016 року у справі № 404/3049/15 викладено правову позицію стосовно того, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.                     
Повноваження Голови обласної ради Сьомого скликання Москаленко В. (радником якої була призначена позивач) припинено відповідно до положень ч. 1 ст. 49 та ч. 1 ст. 55 ЗУ «Про місцеве самоврядування у Україні» на першій сесії нового Восьмого скликання депутатів Обласної ради, про що свідчить Рішення Миколаївської обласної ради № 4 від 09.12.2020 року (а. с. 35).
Виходячи з приписів положень ч. 3 ст. 92 ЗУ 889-VIII трудові відносини відповідача з позивачем як працівником патронатної служби припинилися в день припинення повноважень Голови обласної ради Сьомого скликання ОСОБА_2 - особи, працівником патронатної служби якої вона була призначена, тобто з 09.12.2020 року.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного суду від 13 червня 2018 року по справі № 817/712/16.
Враховуючи правову позицію викладену в постанові Верховного суду від 13 червня 2018 року по справі № 817/712/16 безпідставними є посилання апелянта на те, що вона працюючи радником голови обласної ради, посад, зазначених в ст.92 Закону "Про державну службу" не обіймала, у зв`язку з чим статус її посади не міг визначатися і не визначався зазначеним в рішенні суду першої інстанції Законом України "Про державну службу".
Разом з тим, акт про звільнення ОСОБА_1 на підставі ч. 4 20 ЗУ 2493-III керівником державної служби не приймався.
Визначена пунктом п. 1 ст. 36 КЗпП України можливість звільнення за угодою сторін передбачає певний механізм, зокрема, ініціативу однієї із сторін.
Очевидно, що ініціативою звільнення за угодою сторін з боку працівника є його письмова заява. У спірних правовідносинах позивача звільнено з роботи па підставі ч. 1 ст. 83 та п. 1 ст. 36 КЗпП України, а саме: за угодою сторін.
В матеріалах справи міститься заява позивача з проханням звільнити її за ч. 1 ст. 36 КЗпП України «за угодою сторін».
Разом з тим, позивач наполягала у своєму позові та у суді першої інстанції, що не мала наміру на звільнення за «угодою сторін», нею була написаназ «про звільнення за угодою сторін» під примусом працівника Обласної ради ОСОБА_5 і під її психологічним та фізичним тиском.
На підтвердження цієї обставини позивач в якості доказу навела перелік свідків, які можуть підтвердити викладений нею факт впливу на її волевиявлення. Це свідки:  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
У суді першої інстанції під присягою були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які не підтвердили факт чинення на позивача психологічного та фізичного тиску під час написання заяви на звільнення «за угодою сторін» ані з боку ОСОБА_5 , як це стверджує Позивач, ані з боку інших осіб Обласної ради. Також свідки не підтвердили й факт знаходження у приміщення приймальні (робоче місце, де відбувалися події з написання позивачем заяви на звільнення) особи чоловічої статі, на яку нібито посилалася ОСОБА_5 як на спостерігача з СБУ, з метою впливу на волевиявлення ОСОБА_1 .
Будь-яких інших доказів здійснення впливу (тиску) на позивача під час написання заяви на звільнення позивачем суду не надано.
Позивач у суді першої інстанції, на вимогу її представника, надала показання під присягою та підтвердила факти, викладені в позовній заяві, але з огляду на положення ст. 75 КАС України це не може бути визнано судом як достовірний та безперечний доказ, оскільки на підставі лише одних свідчень позивача суд не може встановити дійсні обставини справи.
Водночас, слід звертає увагу на те, що положеннями КЗпП України передбачена можливість відкликати заяву, подану працівником   навіть «за згодою сторін», до такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 26.10.2016 року при розгляді справи № 6-1269цс16, де зазначив, що звернення працівника до роботодавця із заявою про анулювання своєї заяви про звільнення є анулюванням домовленості про припинення договору за угодою сторін, оскільки наявність такої заяви свідчить про відсутність у працівника такої згоди на звільнення.
Позивач посилається у своєму позові на протиправну поведінку ОСОБА_5 30.12.2020 року, навіть на фізичний вплив з її боку, але не скористалася своїм правом на виклик поліції з метою припинення протиправної поведінки, насильства (примушування) з боку ОСОБА_5 
14.01.2021 року Позивач звернулася до правоохоронних органів з метою захисту свого порушеного права із заявою про порушення кримінальної справи відносно посадових осіб Обласної ради за   ч. 1 ст. 172 КК України (а. с.   40).
При розгляді   подібних справ ВСУ рекомендував судам (справа № 6-1269цс16) при розгляді позовних вимог щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (угода сторін), з`ясовувати:
— чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою?
— чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору на момент видання наказу про звільнення?
— чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін про припинення договору за угодою сторін?
На існування домовленості між сторонами про звільнення за угодою сторін вказує факт написання 30.12.2020 року заяви позивачем власноруч із зазначенням підстав звільнення п. 1 ст. 36 КЗпП України; резолюція Голови Обласної ради в цей же день свідчить про згоду з боку роботодавця на звільнення позивача за п. 1 ст. 36 КЗпП; підпис позивача про ознайомлення на Розпорядженні № 46-рк. Без жодних зауважень
У суді першої інстанції позивач зазначила, що порушення її прав з боку відповідача полягає ще й в небажанні керівництва Обласної ради пояснити їй особисто причини її стрімкого звільнення, оскільки вона вважала, що мала бесіду з Головою обласної ради ОСОБА_3 , яка не виказала жодних невдоволень нею, а відтак,   питання її перебування на посаді Радника голови Обласної Ради вирішено для неї позитивно. Також позивач обурена небажанням керівництва Обласної ради надати допомогу їй на працевлаштування.
У суді першої інстанції після оголошення матеріалів справи представник позивача у своїй додатковій промові просив суд при вирішенні питання по суті врахувати нову підставу для скасування Рішення № 46-рк, а саме: те що позивачем особисто до загального відділу (який виконує функції відділу кадрів) не надавалася заява на звільнення, заяву на звільнення ОСОБА_1 до відділу кадрів  занесла ОСОБА_5 та передала її ОСОБА_6 , що підтвердили свідки в судовому засіданні. А відтак, представник позивача наполягає, що ОСОБА_1 взагалі не подавала відповідачу Заяви на звільнення, а відтак, її звільнення відбулося безпідставно.
Частиною 1 ст. 47 КАС України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 47 КАС України зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною першою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.
Як убачається з тексту позовної заяви та з`ясовано судом першої інстанції, позивач з 30.12.2020 року була обізнана, що її заяву на звільнення до загального відділу відповідача було надано (віднесено) саме ОСОБА_5 . Позивач не заперечувала, під час своєї промови, що самостійно віддала заяву ОСОБА_5 . Тобто, факт неподання заяви на звільнення особисто ОСОБА_1 був відомий позивачу та її представнику до початку першого судового засіданні, а відтак, зміна підстав позову (та/або збільшення) мало відбутися, відповідно до вимог ст. 47 КАС   України, з оформленням належним чином.
Свідок ОСОБА_5 , допитана у суді першої інстанції, зазначила, що мала бесіду з ОСОБА_1 на предмет її бажання звільнитися з роботи «за угодою сторін» та просила допомогти з написанням заяви на звільнення, яку в наступному ОСОБА_5 побачила   на столі в приймальні та занесла до загального відділу. Чи просила, чи ні позивач ОСОБА_5 занести заяву до загального відділу суд не має можливості встановити об`єктивно, оскільки докази свідка так як і пояснення позивача в цьому випадку є недостовірними (ст. 75 КАС) та неналежним доказом у розумінні ст. 73 КАС України, оскільки не стосуються предмета доказування.
Щодо позиції Позивача про невідповідність оскаржуваного Розпорядження № 46-рк Інструкції з діловодства № 208-р та відсутність погодження всіма особами, як це передбачено Інструкцією № 208-р, слід зазначити, що   відповідно до Інструкції з діловодства Аркуш погодження не є невід`ємною частиною акту індивідуально дії - Розпорядження 46-рк «Про звільнення». Аркуш погодження – це документа внутрішнього документообігу, який запроваджений суб`єктом владних повноважень з метою впорядкування документообігу між відділами та управліннями установи. Відсутність підпису завідуючої сектору протокольної роботи виконавчого апарату обласної ради Г.Федулової на аркуші погодження не тягне за собою неправомірність прийняття рішення про звільнення Головою обласної ради.
Завідуюча сектору протокольної роботи виконавчого апарату обласної ради за своїми функціональними обов`язками не впливає на рішення Голови Обласної Ради (не надає рекомендацій голові Обласної ради; не проводить службові перевірки та не надає їх висновки; не проводить службові розслідування; не проводить дисциплінарні провадження тощо), а відтак, її   підпис на аркуші погодження не перешкоджає для прийняття рішення про звільнення.   
У Розпорядженні про звільнення за угодою сторін зазначається прізвище, ім`я, по батькові працівника, його посада, дата звільнення, про яку домовилися сторони, та підстава припинення трудового договору відповідно до формулювання законодавства про працю: за угодою сторін з посиланням на п. 1 ст. 36 КЗпП України.
Щодо не зазначення у Розпорядженні   суми окладу за штатним розписом, суд першої інстанції правомірно зазначив, що оскільки жоден Закон, що регулює спірні правовідносини не вимагає, як обов`язкової умови зазначення відомостей про посадовий оклад особи, що звільняться в Розпорядження (наказі) про звільнення, суд вважає, що не зазначення цих відомостей є лише порушенням Інструкції № 208–рк з діловодства, але не порушенням Закону з боку відповідача під час прийняття оскаржуваного рішення.
Після видання наказу (розпорядження) працівник має бути ознайомлений з ним під підпис. На вимогу працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати йому копію наказу (розпорядження).
У разі якщо працівник не відкликав свою заяву на звільнення за угодою сторін, але з якихось причин відмовляється ставити підпис під наказом про звільнення за угодою сторін, то роботодавцем складається акт про відмову від підпису під наказом за участю свідків, і в цьому разі звільнення не може бути визнано незаконним, оскільки на момент видання наказу було письмово підтверджене волевиявлення сторін на звільнення за угодою сторін.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку. Остаточній розрахунок з працівником проводиться розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
Порядок видачі трудової книжки, запису в неї та суму грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки позивачем не оскаржується.
14 червня 2021 року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме доказів того, що позивачем відкликалась написана під примусом та тиском заява на звільнення. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
В силу ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Частиною 1 статті 79 КАС України визначено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
За приписами ч. 8 ст. 79 КАС України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно вимог частини 4 статті 308 КАС України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Разом з тим, у вказаному клопотанні про долучення доказів до матеріалів справи не зазначено з яки підстав вказані докази не можливо було надати, а ні до суду першої інстанції разом із позовною заявою, а ні долучити до апеляційної скарги з обґрунтуванням неможливості їх подання у вказаний строк.   
Враховуючи вище викладене, колегія суддів не вбачає поважних причин для неподання зазначеного доказу протягом строків, встановлених законом, та виходячи з наведеного, відхиляє наданий позивачем доказ.
Отже, на підставі вищевикладеного, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що позивачем не доведено факт написання заяви на звільнення «за угодою сторін» під впливом психологічного та фізичного тиску   відповідача.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування розпорядження від 30.12.2020 р. № 46-рк, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 22765,00 грн. належним чином не обґрунтовані, не підтверджені наявними матеріалами справи та задоволенню не підлягають. 
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року по справі № 400/500/21, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

суддя-доповідача 	 	Семенюк Г.В.	
судді	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.