Постанова
Іменем України                                       
21 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 755/8391/19
провадження № 61-2482св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Сулима Олена Олександрівна, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є., Рубан С. М.,                     від 04 лютого 2021 року.
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Сулима О. О., про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з 28 квітня 2001 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва.
12 липня 2005 року між відповідачем ТОВ «Київ-Градобуд» був укладений договір на дольову участь в будівництві житлового будинку № 21 , за яким будівництво квартири АДРЕСА_1 було проінвестовано за спільні кошти подружжя.
В подальшому 24 липня 2011 року на підставі судового рішення за ОСОБА_2 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 і та 21 лютого          2019 року здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем.
Позивачка зазначала, що їй стало відомо, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сулімою О. О. відкрито виконавче провадження № 30287151 про стягнення з її чоловіка - ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 19 921 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 12 квітня 2019 року становить 534 480, 43 грн. В межах цього виконавчого провадження приватним виконавцем накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що спірна квартира придбана подружжям за час перебування у шлюбі, а тому вона являється об`єктом спільної сумісної власності, з урахуванням вимог статей 69, 70 СК України, просила позов задовольнити, здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину вказаної квартири відповідно, зняти арешт із цієї квартири та стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі          6 915, 60 грн.

Короткий зміст судових рішень 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва, у складі судді Астахової О. О., від 31 липня 2019 року позов задоволено.
Вирішено у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнати 
за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_1 ; визнати 
за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири 
АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачкою, доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, не надано.
Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду  від 25 листопада 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2020 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Короткий зміст оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Сулима О. О., про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину майна закрито.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачкою, докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні, у зв`язку з чим обґрунтовано позов задоволено.
Дійшовши висновку про закриття апеляційного провадження з підстав, визначених статтею 362 ЦПК України, апеляційний суд виходив із того, що поділ майна подружжя ОСОБА_2 на підставі оскаржуваного рішення суду першої інстанції не призведе до звуження належних стягувачу       ОСОБА_3 прав на стягнення заборгованості за рахунок частки відповідача у спільній сумісній власності подружжя, що має бути проведено у межах виконавчого провадження.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
17 лютого 2021 року до Верховного Суду ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду            від 04 лютого 2021 року і закрити провадження у справі у зв`язку 
із відсутністю предмета спору.
Як на підставу скасування оскарженої ухвали заявниця посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
Заявниця стверджує, що позов подано позивачкою за відсутності реального юридичного спору між сторонами. Дії позивачки і відповідача щодо поділу майна подружжя під час примусового виконання виконавчого листа № 2-6396/10, виданого на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року, та особиста заява відповідача про недопущення звернення стягнення на спірну квартиру дають підстави вважати відсутнім реальний спір між подружжям та очевидним намагання уникнути виконання зобов'язань за рішенням суду, що набрало законної сили. Також судами залишено поза увагою той факт, що відповідач набув права власності на спірну квартиру 24 березня 2011 року, але провів державну реєстрацію права лише 21 лютого 2019 року, що також підтверджує намір на ухилення від виконання своїх зобов`язань за рішенням Подільського районного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року № 2-6396/10 і стягнення на користь ОСОБА_3 суми боргу.
Заявниця наголошує на тому, що Київський апеляційний суд залишив поза увагою обставини, встановлені постановою Київського апеляційного суду                         від 03 вересня 2019 року по справі № 755/8391/19, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову. 
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди першої та апеляційної інстанції допустили неповноту дослідження всіх обставин справи, не дослідили обставини вибуття майна, що є предметом спору, з спільної сумісної власності подружжя. Також заявниці посилається на те, що результатами розгляду справи по суті суд апеляційної інстанції має ухвалити постанову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Сулима О. О., про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину майнапризначено до судового розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що оскаржена ухвала Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року, прийнята з урахуванням позиції, викладеної у постанові Верховного Суду    від 25 листопада 2020 року, є законною, а касаційна скарга - такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки її мотиви та доводи не спростовують обґрунтованих висновків апеляційного суду щодо наявності підстав для закриття апеляційного провадження.
У поданих поясненнях на відзив ОСОБА_3 посилається на його необґрунтованість, вважає, що його доводи не містять аргументів, які б  спростували доводи касаційної скарги.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
З 28 квітня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, зареєстрованому Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва, про що зроблено запис за № 382 та видано свідоцтво про одруження.
12 липня 2005 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Київ-Градобуд» був укладений договір на дольову участь у будівництві житлового будинку № 21 . Предметом цього договору є взаємовідносини між сторонами по фінансуванню будівництва квартири, розташованої у житловому будинку АДРЕСА_1 . На виконання зобов`язань за цим договором відповідач проінвестував 100 % вартості загальної площі об`єкту інвестування.
Після прийняття будинку в експлуатацію інвестори будівництва квартир, в тому числі і відповідач, не могли оформити своє право власності на збудоване та проінвестоване ними житло, оскільки між ТОВ «Київ-Градобуд» та ЗАТ «Фанплит» існували спори щодо спірного будинку, їх розрахунків між собою.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 березня                2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва                   від 16 листопада 2011 року, за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Вказаним рішенням суду не було визнано спірну квартиру особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 .
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно               від 27 лютого 2019 року № 157742690, право власності на квартиру АДРЕСА_1  зареєстровано за   ОСОБА_2 .
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року у справі № 2-834/11 стягнуто з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором підряду кошти у розмірі 19 921 доларів США, що в еквіваленті становить суму 157 987, 47 грн. 
Вказаним судовим рішенням встановлено, що роботи за договором підряду від 12 липня 2007 року, укладеним між  ОСОБА_3 і суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою  ОСОБА_2 , були виконані відповідачем не у повному обсязі, він відмовився виконувати роботи за вказаним договором. Згідно з висновком спеціаліста сума за фактично виконані роботи за договором підряду від 12 липня 2007 року становить 20 873 доларів США, та відповідно до актів виконаних робіт              ОСОБА_3 було внесено більшу плату за фактично виконані відповідачем ОСОБА_2 роботи. 
Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва            Сулімою О. О. від 16 квітня 2019 року у виконавчому провадженні № 30287151, відкритому на виконання виконавчого листа Подільського районного суду міста Києва у справі № 2-834/11,здійснено опис та накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 , а саме: на квартиру АДРЕСА_1 .
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу Українивизначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
За загальним правилом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Частиною третьою статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Виходячи з системного аналізу вказаних норм слід зробити висновок про те, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що заборгованість перед ОСОБА_3 виникла у ФОП ОСОБА_2 на підставі договору підряду від 12 липня 2007 року, укладеного між сторонами.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 посилалася на те, що вона не брала участі у розгляді цієї справи в суді першої інстанції, однак суд першої інстанції вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки, оскільки рішенням Подільського районного суду м. Києва         від 28 лютого 2011 року у справі № 2-834/11 стягнутоз ОСОБА_2 на її користь 19 921 доларів США, що становить еквівалент 157 987, 47 грн, заборгованості за договором підряду, який укладено в інтересах сім`ї, тому при вирішенні питання про поділ майна подружжя необхідно враховувати і борги одного з подружжя, чого суд першої інстанції не зробив.
Учасники справи не оспорюють, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачкою, отже є спільною сумісною власністю подружжя. 
У відповідності зі статтею 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.
Відповідно до частини першої статті 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.
Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що стягнення на майно боржника звертається у розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця (стаття 443 ЦПК України).
Із урахуванням зазначених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку доводам апеляційної скарги, із урахуванням заявлених позивачкою позовних вимог та предмету спору про поділ спільного майна подружжя, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, на підставі договору підряду від 12 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 , як суб`єктом підприємницької діяльності, із ОСОБА_3 щодо виконання робіт по облицюванню натуральним каменем, у позивачки не виникає солідарного боргового зобов`язання перед ОСОБА_3 . Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року у справі № 2-834/11 стягнуто кошти лише з ОСОБА_2 .
Враховуючи обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, слід погодитись із висновком апеляційного суду про те, що поділ спільного майна подружжя не призводить до порушення прав кредитора               ОСОБА_3 на стягнення заборгованості на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року у справі № 2-834/11, оскільки на виконання цього судового рішення стягнення може підлягати зверненню лише на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , право на яку і визнано за ОСОБА_2 рішенням суду першої інстанції у цій справі.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.
Тобто особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права і обов`язки цих осіб.
На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, при чому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. 
Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого           2020 року у цій справі та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2020 року наголосив на тому, що первинним для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 - особи, яка не брала участі у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішив суд оскаржуваним рішенням питання про її права, інтереси, та (або) обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Відповідно до пункту 3 частини першої, частини другої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Із урахуванням зазначеного, Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду про те, що апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року в цій справі, необхідно закрити, оскільки вирішення спору між ОСОБА_1 та           ОСОБА_2 щодо поділу майна подружжя не призведе до звуження (обмеження) належних стягувачу ОСОБА_3 прав на стягнення заборгованості за рахунок частки відповідача у спільній сумісній власності подружжя.
Статтею 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
Помилкове посилання в оскарженій ухвалі суду апеляційної інстанції на часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржена ухвала суду апеляційної       інстанції - без змін. 
Керуючись статтями 400, 406, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_3  залишити без задоволення.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий              	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. В. Білоконь  	
 	О. М. Осіян  	
 	Н. Ю. Сакара	
 	  В. В. Шипович