ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року	Львів	Справа № 380/3723/20 пров. № А/857/10781/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                  Обрізко І.М., 
суддів                                                                      Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року, прийняте суддею Кравцівим О.Р. у місті Львові, у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні зі служби,-

                                                                 встановив:

ОСОБА_1 (надалі – позивач)  звернулася з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі – відповідач)  про стягнення середнього заробітку в сумі 114334,90 грн. за затримку виплати при звільненні за 17.08.2019 по 13.05.2020 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27806  грн. 25 коп. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено
Суд першої інстанції виходив з того, що за рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 року остаточний рахунок з позивачем проведено 14.05.2020. Суд з покликанням на правові позиції Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду прийшов до висновку про те, що стягненню підлягає середнє грошове забезпечення за 17.08.2019 по 13.05.2020  (271 день).
Місячне грошове утримання позивача 12868,10 грн., середньоденний заробіток – 421,9 грн. Відтак, середнє грошове забезпечення при затримці розрахунку становить 114334,9 грн.
Суд застосував принцип співмірності та виходив з того, що основна сума боргу за рішенням Львівського окружного адміністративного суду становить 27803,4 грн., що є більш ніж вчетверо меншою від середнього грошового забезпечення при затримці розрахунку, тому стягненню підлягає сума в розмірі 270806, 25 грн.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що суд першої інстанції невірно розтлумачив правові позиції Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 та вказує, що суд застосував лише один критерій – принцип співмірності, причому неправильно і необґрунтовано.
На відміну від Верховного Суду, суд першої інстанції при визначенні спірної суми виходив із відношення розміру невиплаченої заробітної плати при звільненні до розміру, заявленого в позові (середнього заробітку за затримку розрахунку). А Верховний Суд виходив із відношення розміру невиплаченої заробітної плати до розміру середньомісячної.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №166 (по стройовій частині) від 16.08.2019 солдата військової частини за контрактом ОСОБА_1 , кухаря господарчого відділення взводу забезпечення самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, звільненої наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 16.08.2019 №74-РС відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 04.04.2006 з військової служби у запас за підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки за період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати подовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжити військову службу під час особливого періоду), слід вважати такою, що посаду здала 16.08.2019 . З 16.08.2019 позивач виключена з списків особового складу частини, знята з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення за нормою №1 (каталог) (обід) з 17.08.2019 і направлена для зарахування на військовий облік до Новомосковського ОМТЦК та СП Дніпропетровської області.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі №1.380.2019.006150 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, позов задоволено частково; визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати при звільненні зі служби ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як жінці військовослужбовцю, яка має дітей за 2016-2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 16.08.2019; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати й виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як жінці військовослужбовцю, яка має дітей за період 2016 по 2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 16.08.2019; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вказане рішення набрало законної сили 27.02.2020.
Згідно з випискою за картковим рахунком ОСОБА_1 №244 від 15.05.2020, виданою філією Львівського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» їй 14.05.2020 виплачено грошову компенсацію відпустки як матері двох дітей в сумі 27803,40 грн.
Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Так, як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків проведення розрахунку при виключенні із списків особового складу частини, відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)), суд згідно з положеннями статті 9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 у справі №806/1899/17 та постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 у справі №823/1023/16, від 30 квітня 2020 у справі №140/2006/19, від 04 вересня 2020 у справі № 120/2005/19-а, у постанові від 09 липня 2020 у справі № 320/6659/18.
У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Вказана правова позиція висловлена в рішенні Верховного Судом у зразковій справі №620/4218/18 від 21 серпня 2019, яке набрало законної сили, по відношенню до даної справи, оскільки висновки Верховного Суду у вказаній зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, на день виключення позивача із списків особового складу частини 16.08.2019, відповідач не виплатив грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки позивачу як жінці військовослужбовцю, яка має дітей за 2016 – 2019, чим допустив протиправну бездіяльність. Зазначений факт підтверджується рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі №1.380.2019.006150.
Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Вказаний у частині 1 статті 117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.
Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 у справі №821/1083/17.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019  у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
При цьому, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та знято з всіх видів забезпечення з 16.08.2019, тоді як фактичний розрахунок щодо грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за рішенням суду  проведено 14.05.2020, а тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період такої затримки.
Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04 вересня 2020 у справі №260/348/19 щодо визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду наведені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, вказує на те, що сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку, а тому з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, застосувавши принцип співмірності.
Враховуючи наведене вище, апеляційний суд зазначає, що позивач не має доводити розмір майнових  втрат. Оцінка таких втрат не має на меті встановлення точного їх розміру. Саме суд наділений правом зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, застосувавши принцип співмірності та врахувавши недоплачену суму.
Покликання апелянта на те, що суд першої інстанції невірно розтлумачив правові позиції Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 не заслуговують на увагу, оскільки суд покликався на правові висновки та провів їх детальний аналіз.
Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995  №100 (далі - Порядок №100) передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період .
Судом встановлено, що позивач проходила військову службу за контрактом в Збройних Силах України, безпосередньо у Військовій частині НОМЕР_1 з 13.09.2013.
Розмір місячного грошового забезпечення позивача становив 12868,10 грн., зокрема таку суму вказано у наказі №166 від 16.08.2020.
Тобто, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач отримувала таку суму грошового забезпечення і перед звільненням у червні та липні 2019, про що вона вказує у позовній заяві.
Таким чином показник середньоденного грошового забезпечення позивача становить 421,90 грн. ((12868,10 грн.+12868,10) / (30 днів (червень 2019) + 31 день (липень 2019))
Оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено шляхом виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як жінці військовослужбовцю, яка має дітей за 2016-2019 роки 14.05.2020  при виключенні її із списків особового складу частини 16.08.2019, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за вказаний період із розрахунку 421,90 грн. за день затримки тривалістю 271 день складатиме 114334,90 грн.
Судом першої інстанції вірно застосовано принцип співмірності, з урахуванням розміру недоплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин, за яких було встановлено наявність заборгованості, а також дій відповідача щодо її виплати, що узгоджується і з позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, від 24.07.2019 у справі №805/3167/18-а, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03.04.2019 у справі №662/1626/17, від 17.01.2019 у справі №2-1579/11.
Істотність частки компенсації за невикористану відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 27803,40 грн./ 114334,90 грн. (сума компенсації за невикористані відпустки/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,2432.
Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 421,90 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 0,2432 х 271 (кількість днів затримки розрахунку) = 27806,25 гривень.
Таким чином, враховуючи справедливий і розумний баланс між інтересами позивача і відповідача, а також враховуючи те, що стягнення компенсації у розмірі 114334,9 грн за несвоєчасну виплату заборгованості у 27803,4 грн., на переконання суду апеляційної інстанції, є явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 27806,25 грн., як належна сатисфакція майнових прав позивача за встановлених обставин.
Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №  4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.  1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №  303-A, п. 29).
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                             постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року у справі № 380/3723/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Р. П. Сеник