ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2021 року
м. Харків
справа № 629/3345/20
провадження № 22-ц/818/1553/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Котелевець А.В., Маміної О.В., 
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод»,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Бусуєк Лади Афанасіївни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод», на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області, ухвалене 19 листопада 2020 року у складі судді Мицик С.А., -
УСТАНОВИВ:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» (далі – ТОВ «ЛКМЗ») про стягнення заборгованості з заробітної плати, невиплаченої при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та вихідної допомоги.
Позов обґрунтований тим, що до 06.04.2020 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем. Через невиконання відповідачем умов колективного договору у частині оплати праці, за власної ініціативи він розірвав безстроковий трудовий договір з власником, за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю (далі – КЗпП) України. Згідно запису в його трудовій книжці та розрахункових листків за ТОВ «ЛКМЗ» за січень-березень 2020 року наявна заборгованість по заробітній платі. На адвокатський запит про витребування детальної інформації, необхідної для захисту трудового права ОСОБА_2 , відповідач таку інформацію у передбачені законодавством строки не надав. Станом на 06.04.2020 у ТОВ «ЛКМЗ» перед позивачем рахується заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 30719 грн. За розрахунком позивача у період з 06.04.2020 по час звернення до суду він має отримати від відповідача 83517,94 грн., що складається з: невиплаченої заробітної плати в сумі 30719 грн.; вихідної допомоги, передбаченої законодавством, а також умовами колективного договору в сумі 27265,03 грн.; компенсації, пов`язаної з затримкою її виплати в сумі 25533,91 грн.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 листопада 2020 року позов задоволений частково. Стягнуто з ТОВ «ЛКМЗ» на користь ОСОБА_1 заборгованість з невиплаченої вихідної допомоги в сумі 25701,44 грн., середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 07 квітня 2020 року по 19 листопада 2020 року в сумі 74533,68 грн. з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «ЛКМЗ» судовий збір на користь держави у розмірі 1681,60 грн.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не заперечує наявності у нього заборгованості перед позивачем по виплаті вихідної допомоги в розмірі 25701,44 грн. Оскільки на день постановлення рішення заборгованість ТОВ «ЛКМЗ» із заробітної плати ОСОБА_1 відсутня, ця позовна вимога задоволенню не підлягає. Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по вихідній допомозі і розмір такої заборгованості позивачем оспорюється, доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості не надано, з урахуванням належних і допустимих доказів, наданих відповідачем про відсутність станом на 18.11.2020 заборгованості із заробітної плати, суд прийшов до висновку, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку вихідної допомоги при звільненні, за період з 07 квітня 2020 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 19 листопада 2020 року, тобто по день прийняття рішення судом. Враховуючи дані табелів обліку використання робочого часу, з яких вбачається кількість та години відпрацьованих позивачем днів та годин у місяцях, що передували звільненню позивача, суд вважав посилання відповідача на наявність наказу №271 від 30.09.2019 про встановлення на підприємстві режиму неповного робочого часу безпідставними, та при розрахунку середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, прийняв до уваги довідки ТОВ «ЛКМЗ» від 13.08.2020 вих. №№115, 116, відповідно до яких середньоденна заробітна плата склала 477,78 грн. Отже, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 складає 477,78 х 156 = 74533,68 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Посилаючись на те, що позивач був звільнений за частиною 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням адміністрацією підприємства умов колективного договору щодо своєчасної виплати заробітної плати, а також на наявність у позивача сім`ї і його непрацевлаштованість на час розгляду справи, суд вважав, що несплата судового збору за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки не є підставою для відмови в задоволенні цих позовних вимог. Враховуючи залишення без задоволення позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі і те, що позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення заробітної плати судовий збір не сплачував, на підставі статті 141 ЦПК України судовий збір за вказану позовну вимогу суд вважав за можливе віднести за рахунок держави; судовий збір в розмірі 1681,60 грн., який складається з позовних вимог про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку (840,80 грн. х 2) суд стягнув з відповідача.
Не погодившись з рішенням суду Бусуєк Л.А., яка діє в інтересах ТОВ «ЛКМЗ», подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати частково та ухвалити нове рішення в частині стягнення з ТОВ «ЛКМЗ» на користь позивача вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки, з урахуванням несплати позивачем судового збору за пред`явлення позовних вимог про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки, що є підставою для скасування судового рішення частково у вказаній частині, з залишенням позову без розгляду в цій частині. Також просив поновити пропущений строк на апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що позивач не подав до суду першої інстанції квитанцію про сплату судового збору за пред`явлення вимог про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки, не надав докази про звільнення його від сплати судового збору, що було підставою для залишення позову без руху та надання позивачу часу для усунення недоліків, і в разі їх не усунення позов належало повернути позивачу, проте суд розглянув справу по суті. При цьому, позивачем клопотання про звільнення його від сплати судового збору не заявлялось. Отже, суд за власної ініціативи вирішив питання щодо звільнення позивача від сплати судового збору. Також судом першої інстанції не взятий до уваги наказ №271 від 30.09.2019, яким у зв`язку зі сформованою кон`юнктурою ринку, виниклою необхідністю внесення змін в організацію виробництва і праці встановлено режим неповного робочого часу для працівників структурних підрозділів з 01.01.2020 по 31.12.2020. Апелянт вказала, що підприємство працює за особливим графіком в режимі неповного робочого часу, що також впливає на можливість здійснювати своєчасно виплати із заробітної плати працівникам. Вказаний наказ не скасовано, не зупинено, тому під час нарахування середнього заробітку за час затримки необхідно брати графік роботи підприємства в режимі: неповні робочі дні та визначені години. Так, розмір середнього заробітку за час затримки станом на 19.11.2020, виходячи із даних, вказаних у Розрахунку при звільненні №00000000120 від 14.04.2020, становить 1928,30 грн. Судом не взято до уваги, що відповідачем з часу звільнення позивача і по даний час постійно здійснюється погашення заборгованості; затримка з виплати заборгованості була пов`язана з тим, що підприємство працює у неповному робочому графіку; відсутній ймовірний розмір пов`язаних з затримкою розрахунку при звільненні майнових витрат працівника, не встановлена співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових витрат працівника і заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Також суд не врахував вимоги, закріплені у частині 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК) України та безпідставно стягнув з відповідача судовий збір у розмірі 1681,60 грн.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, вивчивши докази та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Відповідно до пункту 4 частини 1, частини 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Судом установлено, що ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ТОВ «ЛКМЗ». 06.04.2020 позивач був звільнений з посади налагоджувальника автоматичних ліній і агрегатних верстатів 6 розряду за частиною 3 статті 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням адміністрацією ТОВ «ЛКМЗ» умов колективного договору, що не оспорювалося сторонами та підтверджено даними копії трудової книжки (а.с. 7-15, 20-25).
Згідно довідки ТОВ «ЛКМЗ» вих.№301/563 від 18.11.2020 при звільненні працівника ТОВ «ЛКМЗ» ОСОБА_3 06.04.2020 була обчислена вихідна допомога в сумі 33672,48 грн. В зв`язку з тим, що при обчисленні не було враховано грофік роботи співробітника, вихідна допомога була заново обчислена в сумі 31927,26 грн., з якої утримано ПДФО 5746,91 грн. Та військовий збір 478,91 грн. Належить до виплати 25701,44 грн.
Згідно довідки ТОВ «ЛКМЗ» вих.№296/563 від 17.11.2020 станом на 05.10.2020 сума невиплаченої заробітної плати звільненому позивачу становила: за березень 2020 – 3708,18 грн., за квітень 2020 – 3612,83 грн., всього 7321,01 грн.; станом на 12.10.2020 сума невиплаченої заробітної плати звільненому позивачу становила: за березень 2020 – 2383,99 грн., за квітень 2020 – 3612,83 грн., всього 5996,82 грн. Заборгованості по невиплаченій заробітній платі станом на 18.11.2020 немає. Сума невиплаченої вихідної допомоги станом на 18.11.2020 склала 25701,44 грн.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Судом установлено, що в порушення статті 116 КЗпП України відповідачем при звільненні ОСОБА_1 не були здійснені відповідні розрахунки по вихідній допомозі, що належить йому від підприємства, тому вищезазначені суми підлягають стягненню на користь позивача.
Згідно відзиву на позовну заяву, а також пояснень, наданих представником відповідача в судовому засіданні, відповідач визнав позовну вимогу про стягнення невиплаченої вихідної допомоги в сумі 25701,44 грн.
Доводи апеляційної скарги фактично стосуються неправильного визначення судом розміру середньої заробітної плати, від якого залежить визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати розрахунок, за яким обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
Середньоденна заробітна плата правильно визначена судом виходячи з даних, наданих позивачем розрахункових листів за останні два місяці, що передували його звільненню (а.с. 17) та довідок ТОВ «ЛКМЗ» від 13.08.2020 вих.№№115, 116 (а.с. 40, 41).
При цьому судова колегія погоджується з висновком суду про те, що наданий відповідачем наказ від 30.09.2019 №271 про зміну істотних умов праці, дані викладені у вищезазначених розрахункових листах та у довідках не спростовує.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16 зазначено, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі – наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи – по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Разом із тим встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Колегія суддів враховує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Зокрема, такими правилами є правила про неустойку. Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Аналогічно, звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України.
У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, та зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі №331/1863/18, від 18 листопада 2020 року у справі №335/4416/18-ц, підстав для відступу від якого колегія суддів не вбачає.
У справі, що переглядається, встановивши, що у день звільнення всі належні звільненому працівникові суми виплачені не були, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з ТОВ «ЛКМЗ» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте при вирішенні питання щодо визначення розміру такого відшкодування, суд помилково не застосував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, та всупереч засадам розумності і справедливості не вирішив питання про зменшення таких сум.
З огляду на зазначене колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване судове рішення в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшити зазначений розмір.
Застосовуючи до обставин цієї справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить із того, що: позивач звернувся до суду з цим позовом у липні 2020 року, тобто через 3 місяці після звільнення з роботи; період прострочення погашення заборгованості з виплати належних сум при звільненні становить 156 робочих днів, протягом якого відповідач вживав заходів для її погашення, що підтверджується матеріалами справи; сума невиплачених належних при звільненні сум (25701,44 грн.) є меншою, ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки їх виплати при звільненні (74533,68 грн.).
З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі заборгованості за такими виплатами – 25701,44 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням встановлених у справі обставин.
Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у розмірі 25701,44 грн.
Що стосується посилань апеляційної скарги на те, що позивачем порушено норми процесуального права при зверненні з позовною заявою, то зазначене не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки не впливає на правильність висновків суду та вирішення справи по суті.
Питання про відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати вирішується судом у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження наявності передбачених законом обставин, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16).
Як убачається з тексту оскаржуваного рішення суду від 19.11.2020, суд стягнув з ТОВ «ЛКМЗ» 1681,60 грн., виходячи з того, що за кожну з вимог (про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати) з відповідача належить стягнути по 840,80 грн. судового збору.
Разом з тим, якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог. При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.
Загальна сума пред`явлених ОСОБА_1 позовних вимог майнового характеру склала 83517,94 грн. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог (61,55% у відсотковому виразі), сума судового збору, що підлягає стягненню з ТОВ «ЛКМЗ» в дохід держави, пропорційно задоволеній частині складає 1035,02 грн.
В частині помилковості розподілу судових витрат апеляційна скарга представника ТОВ «ЛКМЗ» є обґрунтованою, тому рішення суду в цій частині належить змінити, зменшити розмір судового збору, що підлягає стягненню з ТОВ «ЛКМЗ» на користь держави, з 1681,60 грн. до 1035,02 грн.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
При зверненні до суду апеляційної інстанції ТОВ «ЛКМЗ» сплачено судовий збір в розмірі 1503,53 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №645 від 17.12.2020 на суму 1260 грн. (а.с. 119) і №652 від 14.01.2021 на суму 243,53 грн. (а.с. 140).
Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена частково (49,79% у відсотковому виразі), понесені апелянтом судові витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з апеляційною скаргою підлягають компенсації за рахунок держави у розмірі 748,61 грн.
Виходячи з викладеного апеляційний суд, керуючись вимогами ч.10 ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне застосувати взаємозалік та стягнути з ТОВ «ЛКМЗ» судовий збір на користь держави у розмірі 286,41 грн. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Бусуєк Лади Афанасіївни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод», задовольнити частково.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 листопада 2020 року змінити в частині розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні позивача, а також в частині розміру судового збору.
Зменшити розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні позивача, що підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» на користь ОСОБА_1 до 25701 (двадцяти п`яти тисяч сімсот однієї ) грн 44 ( сорока чотрирьох) коп.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» на користь держави 286 (двісті вісімдесят шість) грн 41 ( сорок одну) коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 квітня 2021 року.

Головуючий                                                                         О.Ю. Тичкова

Судді                                                                                А.В. Котелевець

О.В. Маміна