Постанова 
 
іменем України 
15 червня 2021 року
м. Київ
справа № 686/14818/18
провадження № 51-1250км21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі                      ОСОБА_4 ,
за участю прокурора        ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженої ОСОБА_6 та її захисника – адвоката ОСОБА_7 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 червня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 7 грудня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – ЄРДР) за № 12017240010003522, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки і жительки АДРЕСА_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої, 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК).

 

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 червня 2019 року засуджено ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 50-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні. 
За вироком суду, ОСОБА_6 24 травня 2017 року близько 8:00, перебуваючи на роботі в Хмельницькому міському перинатальному центрі (далі – ХМПЦ), що на                        вул. Хотовицького, 6 у м. Хмельницькому, помітила мобільний телефон, який лежав на підлозі під стільчиками біля реєстратури на першому поверсі. Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, умисно, з корисливих мотивів таємно викрала мобільний телефон ОСОБА_8 марки «Prestigio» моделі PSP 3509 DUO із SIM-картою, прозорою захисною плівкою та у чохлі, чим завдала потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 1070 грн.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 7 грудня 2020 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 змінено в порядку ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) у частині призначеного покарання. Відповідно до положень ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. У решті вирок залишено без змін.
 
Вимоги касаційних скарг і узгоджені доводи осіб, які їх подали
 
Засуджена ОСОБА_6 у своїй касаційній скарзі просить скасувати вирок та ухвалу щодо неї і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Стверджує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, крадіжки вона не вчиняла, а знайшла телефон у безлюдному місці та в розібраному стані, тому вважала його викинутим власником. На думку засудженої, суд неправильно застосував до неї положення ч. 1 ст. 185 КК, оскільки правовідносини, які виникли між нею і потерпілою, мають регулюватися  ст. 337 Цивільного кодексу України (далі – ЦК). Зазначає, що суд першої інстанції побудував свій вирок на припущеннях, обґрунтував його недопустимими доказами, наданими стороною обвинувачення, при цьому взагалі не дав оцінки доводам сторони захисту, чим порушив її право на справедливий судовий розгляд. Вказує, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу за апеляційними скаргами сторони захисту, в яких вказувалося на те, що досудове слідство було проведено особами, які не мали на те повноважень, а вирок ґрунтується на припущеннях, хоча повторно і дослідив докази, проте усупереч вимогам статей 94, 404, 419 КПК належної оцінки їм не дав з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, в ухвалі лише перерахував ці докази, не зазначивши підстав, на яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими, та ухвалив рішення про залишення без змін завідомо незаконного вироку.
 
Захисник засудженої ОСОБА_6 – адвокат ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі також просить скасувати вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 червня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду                                    від 7 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6  і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що досудове розслідування здійснювалось неуповноваженим слідчим, а тому всі процесуальні дії та отримані внаслідок таких дій докази є недопустимими. Зазначає, що суд першої інстанції усупереч вимогам статей 17, 94, 370, 373, 374 КПК неналежно оцінив докази, які було отримано внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, витлумачивши їх на користь сторони обвинувачення, і не надав жодної оцінки доводам сторони захисту, чим порушив принципи презумпції невинуватості, законності та забезпечення доведеності вини поза розумним сумнівом. Незважаючи на те, що його підзахисна заперечувала свою вину у вчиненні крадіжки як на досудовому слідстві, так і в суді, стверджувала, що вона в підвальному приміщенні (а не на першому поверсі біля реєстратури) знайшла не телефон, а окремі його роз`єднані частини, тому вважала їх викинутими, а сторона обвинувачення не довела обставин, які підлягають доказуванню, зокрема місце вчинення злочину, суд цих обставин не перевірив належним чином і постановив незаконний вирок. Вказує, що апеляційний суд усупереч вимогам статей 404 і 419 КПК не проаналізував усіх доводів апеляційних скарг щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та невинуватості ОСОБА_6 , не дав вичерпних відповідей на аргументи сторони захисту, фактично залишивши їх невирішеними. Крім того, звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме положення ст. 49 і ч. 5 ст. 74 КК, ухваливши рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання замість рішення про звільнення засудженої від покарання.
 
Позиції учасників судового провадження
 
Прокурор ОСОБА_5 вважав, що касаційні скарги засудженої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7  не підлягають задоволенню. Просив вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 червня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 7 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
 
Мотиви Суду
 
За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
 
З урахуванням вищезазначених вимог закону, вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, Суд виходить з установлених фактичних обставин, викладених у цих судових рішеннях. 
 
У касаційних скаргах заперечується доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, вказується на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і ставиться під сумнів дотримання судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень. 
 
У кримінальному провадженні встановлено, що  ОСОБА_6 24 травня 2017 року вчинила таємне викрадення мобільного телефону ОСОБА_8 з SIM-картою, прозорою захисною плівкою та у чохлі, який лежав на підлозі під стільчиками біля реєстратури на першому поверсі Хмельницького міського перинатального центру, чим завдала потерпілій матеріальної шкоди на суму 1070 грн.
 
Такий висновок (з яким правильно погодилася й апеляційна інстанція) суд обґрунтував належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з вимогами ст. 94 КПК.  
 
Так, визнаючи ОСОБА_6 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, суд послався у вироку на показання потерпілої ОСОБА_8 , яка показала суду, що 24 травня 2017 року, перебуваючи в медичному закладі, на час здачі аналізів залишила свій справний мобільний телефон у користуванні дочки, а коли повернулася через короткий проміжок часу (близько                     10 хв.), зустріла дочку на сходах без телефону. На запитання, де телефон, остання повідомила, що залишила його на стільчику, однак на стільчиках мобільного телефону не знайшли, у зв`язку із чим вона звернулася до реєстратури з приводу пропажі телефону. Пошук телефону в медичному закладі не дав результатів, тому потерпіла написала заяву до поліції. 
 
Суд обґрунтовано визнав зазначені показання потерпілої достовірними, оскільки вони знайшли підтвердження сукупністю інших доказів у справі. Зокрема, суд звернув увагу на показання свідка ОСОБА_9 , яка підтвердила, що того дня бачила, як у медичному закладі близько восьмої години ранку потерпіла залишила мобільний телефон своїй малолітній дитині та пішла у своїх справах, а коли повернулася, виявила відсутність телефону. 
 
Звернув увагу суд також на те, що факт заволодіння мобільним телефоном потерпілої ОСОБА_8 у приміщенні медичного закладу 24 травня 2017 року визнавала сама засуджена ОСОБА_6 , проте вказувала, що вважала його таким, що вибув з фактичного володіння власника, оскільки був у розібраному стані. За словами засудженої, вказаний телефон вона того ж дня передала своєму чоловіку                 ОСОБА_10 .
 
Не залишилися поза увагою суду й показання свідка ОСОБА_10 про те, що                           24 травня 2017 року засуджена передала йому мобільний телефон потерпілої ОСОБА_8 , яким він користувався два тижні до того часу, коли йому зателефонували працівники поліції.
 
Також суд першої інстанції дослідив показання свідка  ОСОБА_11 , який суду  повідомив, що, будучи слідчим у даному кримінальному провадженні, 8 червня            2017 року він проводив огляд місця події, в ході якого у присутності двох понятих ОСОБА_10 добровільно видав мобільний телефон, про що було складено відповідний протокол і відібрано заяву про добровільну видачу телефону.
 
Предметом дослідження суду також були дані протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, згідно з якими потерпіла ОСОБА_8 24 травня              2017 року о 10:05 звернулася до поліції з повідомленням про викрадення невідомою особою її мобільного телефону у приміщені ХМПЦ 24 травня 2017 року в період часу з 07:50 до 08:00, дані заяви ОСОБА_10 від 8 червня 2017 року про добровільну видачу працівникам поліції мобільного телефону «Prestigio» жовтого кольору, який йому два тижні тому дала дружина ОСОБА_6 , а також дані висновку судової товарознавчої експертизи від 14 червня 2016 року № 514т про те, що вартість вказаного телефону становить 1045 грн. 
 
Зазначені докази у їхній сукупності вказують на наявність у діях ОСОБА_6 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК. 
 
Як правильно зазначив суд, установлені в даному кримінальному провадженні обставини виключають можливість визнання дій ОСОБА_6 привласненням знахідки. Зокрема, мобільний телефон потерпіла ОСОБА_8 залишила в адміністративному приміщенні та їй було відомо його місцезнаходження, вибув телефон з володіння останньої на короткий проміжок часу, засуджена не могла не розуміти, що в даного майна є власник і він може повернутися за телефоном, при цьому сама жодних дій, спрямованих на виявлення власника та негайне повернення майна, не вчинила, більше того, не маючи жодних перешкод для того, ОСОБА_6 не звернулася ані до поліції, ані до адміністрації закладу з повідомленням про знайдену річ, як того вимагають приписи ст. 337 ЦК.

Вирок відповідає вимогам ст. 374 КПК. Суд навів у вироку формулювання обвинувачення, визнане доведеним, із зазначенням місця, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення. Відповідно до вимог ст. 370 КПК суд обґрунтував вирок на тих доказах, які було розглянуто в судовому засіданні.
 
При призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції дотримався вимог статей 50 і 65 КК, а також принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
 
Апеляційний суд ретельно перевірив твердження сторони захисту про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, дав мотивовану відповідь на всі доводи апеляційних скарг, зазначивши, з яких підстав їх визнано необґрунтованими. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.
 
Також суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог закону, звільнив ОСОБА_6 від призначеного місцевим судом покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК, оскільки на час розгляду кримінального провадження апеляційним судом закінчився строк для притягнення обвинуваченої до кримінальної відповідальності, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, проте остання не визнавала своєї вини у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та не заявляла клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності.  
 
Правових підстав вважати обрану форму звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання такою, що не відповідає вимогам закону, колегія суддів не має. 
 
Посилання в касаційних скаргах на те, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженою особою, оскільки в даному кримінальному провадженні відсутнє процесуальне рішення керівника слідчого підрозділу, яким досудове розслідування доручено слідчому ОСОБА_11 , є безпідставними. 
 
За змістом ст. 214 КПК слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше                          24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР і розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач – керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання – керівником органу досудового розслідування. Слідчий, дізнавач невідкладно у письмовій формі повідомляє керівника органу прокуратури про початок досудового розслідування, підставу початку досудового розслідування та інші відомості, передбачені частиною п`ятою цієї статті.
Частиною 5 ст. 214 КПК передбачено, що до ЄРДР вносяться відомості про: 1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника; 3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; 5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування; 7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань. У Єдиному реєстрі досудових розслідувань автоматично фіксується дата внесення інформації та присвоюється номер кримінального провадження. 

Зазначених вимог закону органом досудового розслідування було дотримано.
 
Як убачається з матеріалів справи, 24 травня 2017 року слідчий ОСОБА_11 відповідно до вимог ст. 214 КПК на підставі заяви ОСОБА_8 вніс до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, за  №  12017240010003522. 
 
За даними реєстру матеріалів досудового розслідування, 24 травня 2017 року начальник СВ Південно-Західного СВ Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_12 доручив слідчому СВ ПЗВП ОСОБА_11 провести досудове розслідування в зазначеному кримінальному провадженні (т. 1, а. с. 6).
 
Також за даними реєстру матеріалів досудового розслідування, 24 травня 2017 року старший слідчий СВ Південно-Західного ВнП Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_11 повідомив прокурору про початок досудового розслідування в кримінальному провадженні  № 12017240010003522 (т. 1, а. с. 6).
 
У витягах із ЄРДР вказано прізвище ОСОБА_11 як слідчого, який проводить досудове розслідування кримінального провадження № 12017240010003522                               (т. 1, а. с. 24–25).  
 
Перший заступник керівника Хмельницької місцевої прокуратури ОСОБА_13 постановою від 24 травня 2017 року призначив групу прокурорів у кримінальному провадженні № 12017240010003522 у складі прокурорів Хмельницької місцевої прокуратури: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17                             (т. 1, а. с. 28). 
Постановою начальника СВ Південно-Західного СВ Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_12 від 7 липня 2017 року для здійснення досудового розслідування провадження, внесеного до ЄРДР за № 12017240010003522, створено слідчу групу, старшим слідчим якої призначено слідчого СВ Південно-Західного ВнП Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_11 (т. 1, а. с. 41).
 
28 червня 2017 року слідчий СВ Південно-Західного ВнП Хмельницького ВП ГУНП у Хмельницькій області ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_6 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, попередньо погодивши цей процесуальний документ із прокурором Хмельницької місцевої прокуратури                           ОСОБА_15 (т. 1, а. с. 79–81).
 
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 складено старшим слідчим СВ Південно-Західного ВнП Хмельницького ВП ГУНП у Хмельницькій області ОСОБА_11 і підписаний прокурором Хмельницької місцевої прокуратури ОСОБА_15 28 липня 2017 року (т. 1, а. с. 3–5).
 
За даними протоколів про надання доступу до матеріалів досудового розслідування, 28 липня 2017 року засуджену ОСОБА_6 і її захисника – адвоката ОСОБА_7 було належним чином ознайомлено з матеріалами досудового розслідування. Останні не мали жодних зауважень щодо наданих їм процесуальних документів, а заявили лише клопотання про закриття кримінального провадження за відсутністю в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення (т. 1, а. с. 94–95). 
 
Суд касаційної інстанції не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення. 
 
Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, допущених судовими інстанціями у кримінальному провадженні щодо  ОСОБА_18 , які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, не встановлено, тому Суд вважає за необхідне залишити касаційні скарги засудженої ОСОБА_6 та її захисника – адвоката ОСОБА_7 без задоволення. 
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 червня                    2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 7 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженої ОСОБА_6 та її захисника – адвоката ОСОБА_7 – без задоволення. 
 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                     ОСОБА_3