Постанова               
Іменем України             
14 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 295/3744/17
провадження № 61-5580св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Житомирська міська рада, ОСОБА_2 , департамент реєстрації Житомирської міської ради, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Талько О. Б., Шевчук А. М., 
від 17 лютого 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Житомирської міської ради, ОСОБА_2 , департаменту реєстрації Житомирської міської ради про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації.
Позовна заява  ОСОБА_1 , з урахуванням поданих уточнень, мотивована тим, що вона є власником квартири 
АДРЕСА_1 .
У лютому 2016 року їй стало відомо про прийняття 09 грудня 2014 року Житомирською міською радою рішення про надання дозволу 
ОСОБА_2 на укладення договору оренди земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Стверджувала, що передана в оренду ОСОБА_2 земельна ділянка є прибудинковою територією багатоквартирного будинку  
АДРЕСА_2 , яка рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 694 від 09 грудня 1999 року закріплена за вказаним будинком.
Порядок користування та межі орендованої  ОСОБА_2 земельної ділянки із позивачем, як співвласником багатоквартирного будинку, не погоджувались.
Крім того, спірний договір оренди було укладено під час дії заборони, застосованої ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира 
від 14 січня 2015 року.
З урахуванням викладеного, позивач просила суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0, 0168 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 1810136300:11:011:0006), укладений 20 січня 2015 року між ОСОБА_2 та Житомирською міською радою, скасувати державну реєстрацію вказаного договору.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира, у складі судді 
Чішман Л. М., від 08 листопада 2019 року позов задоволено частково, визнано недійсним договір оренди землі від 20 січня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та Житомирською міською радою, площею 0,0168 га 
за адресою: АДРЕСА_2 . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що: 
-          ОСОБА_2 на момент укладання спірного договору оренди земельної ділянки не була громадянкою України, а отже відповідно до положень статті 40 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) не мала права на отримання у користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;
-         земельна ділянка по АДРЕСА_2 площею 0, 2055 га в 1999 році була передана в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку, розташованому на цій земельній ділянці;
-         спірний договір оренди земельної ділянки укладено у період дії заборони на укладення такого договору, яка була встановлена судом з метою забезпечення позову;
-         визнання недійсним договору оренди землі тягне за собою скасування запису про державну реєстрацію прав, які виникли на його підставі, а тому відсутня необхідність в ухваленні рішення суду про скасування державної реєстрації такого правочину.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, скасовано рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 листопада 2019 року в частині задоволення позову та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди землі. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності факту порушення прав ОСОБА_1 оспорюваним договором оренди. При цьому, апеляційний суд врахував, що позивачем не доведено факту набуття у встановленому законом порядку права власності або користування земельною ділянкою, яка є предметом оспорюваного договору оренди.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржену постанову суду апеляційної інстанції скасувати, залишивши в силі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 листопада 2019 року.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
18 березня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу в справі № 295/3744/17 на постанову Житомирського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року.
Ухвалою Верховного Суду від 13 липня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
У липні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована помилковістю висновків апеляційного суду, який, приймаючи оскаржену постанову, не застосував норми статті 40 ЗК України, а застосовуючи положення частини другої статті 120 ЗК України не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/5635/13-ц.
Наголошує на тому, що спірним договором оренди порушуються її права, як співвласника багатоквартирного будинку, оскільки за його умовами в оренду ОСОБА_2 фактично передано прибудинкову територію багатоквартирного житлового будинку 
АДРЕСА_2 , яка визначена рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 694 від 09 грудня 1999 року.
Також заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 40 ЗК України у подібних правовідносинах.
Крім того, вважає, що апеляційним судом не досліджено всі докази у справі у зв`язку з чим не надано належної оцінки рішенню виконавчого комітету Житомирської міської ради № 694 від 09 грудня 1999 року та угоді про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою, яка не містить дати її укладення та завірених підписів співвласників житлового будинку АДРЕСА_2 .
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У серпні 2020 року Житомирською міською радою та ОСОБА_2 подано відзиви на касаційну скаргу, в яких відповідачі просять касаційну скаргу 
ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду залишити без змін, як таку, що прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради № 694 від 09 грудня 1999 року закріплено за власниками домоволодіння АДРЕСА_2 , а саме: ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 
ОСОБА_9 , та надано їм у користування земельну ділянку загальною площею 0, 2055 га.
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є батьками ОСОБА_2 
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , а ОСОБА_2 власником квартири АДРЕСА_4 .
18 травня 2005 року між Житомирською міською радою та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець згідно рішення 23 сесії Житомирської міської ради 4-ого скликання від 22 грудня 2004 року № 460 передав орендарям в строкове користування земельну ділянку для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку 
АДРЕСА_2 загальною площею 0, 0168 га, у тому числі під будівлями та спорудами 0, 0168 га. Договір укладено строком на 49 років.
20 січня 2015 року між Житомирською міською радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі, згідно умов якого орендодавець, керуючись рішенням 41 сесії Житомирської міської ради 6-ого скликання від 09 грудня 2014 року № 807, передав орендарю в строкове користування земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 0, 0168 га, у тому числі під будівлями та спорудами 0, 0010 га, під проїздами, проходами та площадками - 0, 0158 га, кадастровий номер 1810136300:11:011:0006. Договір укладено строком на 10 років.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2018 року, у справі № 295/3745/17 за позовом 
ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, третя особа - 
ОСОБА_2 , відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним і скасування пункту 10.1 рішення Житомирської міської ради від 09 грудня 2014 року № 807 про надання дозволу на укладення із ОСОБА_2 договору оренди землі площею 0, 0168 га (кадастровий номер 1810136300:11:011:0006) за адресою 
АДРЕСА_2 .
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно із положенням пунктів 1 та 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, а також якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої-другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі - 
ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» 
(статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
ОСОБА_1 не є стороною договору оренди землі, укладеного 20 січня 2015 року між Житомирською міською радою та ОСОБА_2 , а отже, зобов`язана була довести, що оспорюваним договором порушуються її права та/або охоронювані законом інтереси.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 стверджувала, що оспорюваним договором оренди порушуються її права, як співвласника багатоквартирного будинку на користування земельною ділянкою, переданою співвласникам домоволодіння 
АДРЕСА_2 .
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, яка переглядається, позивач не довела належними та допустимими доказами те, що внаслідок укладення між Житомирською міською радою та ОСОБА_2 договору оренди землі порушено її права власності, або користування земельною ділянкою, яка є предметом оспорюваного правочину.
Встановивши, що ОСОБА_2 на підставі оспорюваного договору отримала у користування земельну ділянку по 
АДРЕСА_2 , що раніше перебувала у користуванні її батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , після смерті яких ОСОБА_2 успадкувала житло за вказаною адресою, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував, що законність рішення Житомирської міської ради від 09 грудня 2014 року № 807 в частині надання дозволу на укладення договору оренди землі площею 0, 0168 га за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 1810136300:11:011:0006) з ОСОБА_2 , на підставі якого й було укладено оспорюваний договір оренди землі, підтверджена судовими рішеннями у справі № 295/3745/17, які набрали законної сили.
Відомостей про те, що передана в оренду ОСОБА_2 земельна ділянка є прибудинковою територією в розумінні положень Закону України 
№ 417-VIII від 14 травня 2015 року «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» матеріали справи не містять.
З огляду на те, що ОСОБА_2 , 1950 року народження, яка має посвідку на постійне проживання в Україні, в результаті спадкування після смерті батьків набула право власності на житло по 
АДРЕСА_2 , посилання заявника на те, що ОСОБА_2 є громадянкою іншої країни, висновків апеляційного суду не спростовує. 
За обставин розглядуваної справи ухвала Корольовського районного суду м. Житомира від 14 січня 2015 року у справі № 296/299/15-а про забезпечення позову, за відсутності доказів обізнаності сторін оспорюваного правочину на час його укладення, тобто 20 січня 2015 року, про її існування, не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним.
При цьому, ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира 
від 27 серпня 2015 року провадження у справі № 296/299/15-а закрито з тих підстав, що вказана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Висновки апеляційного суду в оскарженій постанові не суперечать висновкам, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 12 грудня 2018 року у справі № 372/5635/13-ц (провадження 
№ 14-122цс18).
У справі № 372/5635/13-ц касаційний суд виходив з того, що позивач набув право користування спірною земельною ділянкою до набранням чинності ЗК України в редакції № 2905-III від 20 грудня 2001 року на підставі рішень органу місцевого самоврядування, які не скасовані, земельну ділянку в установленому законом порядку в користувача вилучено не було, підстави, визначені статтею 141 ЗК України, для припинення права користування відсутні. Право постійного користування земельною ділянкою, набуте позивачем в установленому законом порядку, не втрачалося, а зберігається за ним до його належного переоформлення.
При цьому, у розглядуваній справі ОСОБА_1 не надано доказів набуття права власності чи користування переданою в оренду 
ОСОБА_2 земельною ділянкою в цілому, або її частиною.
Аргументи касаційної скарги переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди із обставинами встановленими апеляційним судом. 
Натомість встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскарженого судового рішення не впливають. 
Обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України оскаржене судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 17 лютого 2020 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович