ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року 
м. Київ
справа № 823/1823/18
адміністративне провадження № К/9901/16715/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В.,
суддів: Губської О.А., Уханенка С.А.,
розглянув в порядку письмового провадження справу
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року (головуючий суддя - Гайдаш В.А.) 
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року (головуючий суддя - Оксененко О.М., судді: Лічевецький І.О., Мельничук В.П.)
у справі №823/1823/18
за позовом ОСОБА_1 
до Канівського міськрайонного суду Черкаської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області, голови Канівського міськрайонного суду Черкаської області Русакова Григорія Степановича,
третя особа Управління Держпраці в Черкаській області,
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
I. РУХ СПРАВИ
1. У травні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням неодноразових заяв про уточнення та збільшення позовних вимог, просила: 
- визнати незаконними дії голови Канівського міськрайонного суду Черкаської області Русакова Г.С. щодо ненадання невикористаної відпустки перед звільненням; 
- визнати незаконними дії голови Канівського міськрайонного суду Черкаської області щодо ненадання щорічної основної відпустки за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року та щорічних додаткових відпусток за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року, а саме: щорічної додаткової відпустки за вислугу років, яка становить 15 календарних днів, та щорічної додаткової відпустки як матері, яка виховує дитину без батька, яка становить 10 календарних днів; 
- зобов`язати голову Канівського міськрайонного суду Черкаської області нарахувати та надати щорічну основну відпустку за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року в кількості 6 календарних днів та щорічні додаткові відпустки за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року, а саме: щорічну додаткову відпустку за вислугу років, яка становить 15 календарних днів, та щорічну додаткову відпустку як матері, яка виховує дитину без батька, яка становить 10 календарних днів; 
- визнати незаконними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області щодо невчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні; 
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області нарахувати та здійснити виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з проведенням індексації цих виплат та з розрахунку середньоденного заробітку 590,97 грн, починаючи з 6 квітня 2018 року по день фактичного розрахунку;
- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області середній заробіток за весь час затримки з 6 квітня 2018 року по 21 лютого 2020 року, що становить 687 календарних днів та складає 405  996,39 грн; 
- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області суму недоплачених відпускних коштів, що становить 18  320,07 грн, а також 8  496,93 грн - кошти за листком непрацездатності від 2 квітня 2018 року, а всього 26  817 грн. 
2. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідачем протиправно на виконання її заяви не було надано перед звільненням невикористану частину відпустки, а також основну та додаткові відпустки за період роботи з 29 грудня 2017 року. У день звільнення не було проведено повний розрахунок, не оплачено листок непрацездатності, що є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
3. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року позов задоволено частково.
4. Визнано протиправними дії голови Канівського міськрайонного суду Черкаської області Русакова Г.С. щодо ненадання невикористаної відпустки перед звільненням.
5. Визнано протиправними дії голови Канівського міськрайонного суду Черкаської області Русакова Г.С. щодо ненадання щорічної основної відпустки за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року та щорічних додаткових відпусток за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року, а саме: щорічної додаткової відпустки за вислугу років, яка становить 15 календарних днів та щорічної додаткової відпустки як матері, яка виховує дитину без батька, яка становить 10 календарних днів.
6. Зобов`язано голову Канівського міськрайонного суду Черкаської області Русакова Г.С. нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за вислугу років за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року, яка становить 15 календарних днів та грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку, як матері, яка виховує дитину без батька, за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року, яка становить 10 календарних днів.
7. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
8. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року рішення суду першої інстанції змінено, виклавши четвертий абзац резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Зобов`язано Канівський міськрайонний суд Черкаської області видати наказ про виплату грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року, щорічну додаткову відпустку за вислугу років за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року, яка становить 15 календарних днів та грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку, як матері, яка виховує дитину без батька, за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року, яка становить 10 календарних днів».
9. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
10.          Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації за несвоєчасність проведення остаточного розрахунку при звільненні, позивач звернулася з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення про задоволення позовної вимоги.
11.          Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
12.          Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Указом Президента України від 15 лютого 2007 року №113/2007 ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області. Постановою Верховної Ради України від 23 лютого 2012 року № 4455-VІ обрано на посаду судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області безстроково.
13.          Наказом голови Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року № 27-о на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 11 квітня 2017 року відсторонено позивача від здійснення правосуддя до ухвалення Вищою радою правосуддя рішення про її звільнення з посади або скасування рішення Дисциплінарної палати.
14.          Рішенням Вищої ради правосуддя від 28 грудня 2017 року № 4313/0/15-17 звільнено ОСОБА_1 з посади судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
15.          2 квітня 2018 року позивач звернулася до голови Канівського міськрайонного суду Черкаської області з заявою про надання перед звільненням невикористаних днів відпустки (190 календарних днів).
16.          Наказом голови Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 5 квітня 2018 року № 13-о відраховано ОСОБА_1 зі штату Канівського міськрайонного суду Черкаської області з 5 квітня 2018 року у зв`язку зі звільненням згідно пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України. Зобов`язано виплатити грошову компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки, а саме: за період роботи з 16 лютого 2009 року по 15 лютого 2010 року тривалістю 20 календарних днів; за період роботи з 16 лютого 2012 року по 15 лютого 2013 року тривалістю 4 календарні дні; за період роботи з 16 лютого 2013 року по 15 лютого 2014 року тривалістю 9 календарних днів; за період роботи з 16 лютого 2014 року по 15 лютого 2015 року тривалістю 25 календарних днів; за період роботи з 16 лютого 2015 року по 15 лютого 2016 року тривалістю 42 календарних дні; за період роботи з 16 лютого 2016 року по 15 лютого 2017 року тривалістю 21 календарний день; за період роботи з 16 лютого по 28 грудня 2017 року тривалістю 36 календарних днів; компенсацію за невикористану частину додаткової відпустки як матері, яка виховує дитину без батька, а саме: за 2014 рік терміном 10 календарних днів, за 2015 рік тривалістю 3 календарних дні; компенсацію за невикористану додаткову відпустку за вислугу років за 2017 рік тривалістю 15 календарних днів. Всього компенсація за невикористану відпустку складає 185 календарних днів.
17.          Наказом голови Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 6 квітня 2018 року № 14-о внесено зміни до наказу від 5 квітня 2018 року та пункт 2 викладено у такій редакції: за період роботи з 16 лютого 2009 року по 15 лютого 2010 року тривалістю 20 календарних днів; за період роботи з 16 лютого 2013 року по 15 лютого 2014 року тривалістю 11 календарних днів; за період роботи з 16 лютого 2014 року по 15 лютого 2015 року тривалістю 24 календарних дні; за період роботи з 16 лютого 2015 року по 15 лютого 2016 року тривалістю 42 календарних дні; за період роботи з 16 лютого 2016 року по 15 лютого 2017 року тривалістю 21 календарний день; за період роботи з 16 лютого 2017 року по 28 грудня 2017 року тривалістю 36 календарних днів; компенсацію за невикористану частину додаткової відпустки як матері, яка виховує дитину без батька, а саме: за 2013 рік терміном 10 календарних днів, за 2015 рік тривалістю 3 календарних дні; компенсацію за невикористану додаткову відпустку за вислугу років за 2017 рік тривалістю 15 календарних днів. Утримати кошти за використану частину щорічної відпустки, а саме: за період роботи з 16 лютого 2008 року по 15 лютого 2009 року тривалістю 14 календарних днів, за період роботи з 16 лютого 2012 року по 15 лютого 2013 року тривалістю 8 календарних днів. Всього компенсація за невикористану відпустку складає 160 календарних днів. 
18.          Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Черкаській області під час розгляду справи було повідомлено, що за квітень 2018 року позивачу нараховано заробітну плату в сумі 107  788,74 грн, з них оплата листка непрацездатності з 14 березня по 2 квітня 2018 року в сумі 13  072,20 грн (за рахунок роботодавця 3  268,05 грн, за рахунок Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 9  804,15 грн), компенсація за 160 календарних днів невикористаної відпустки - 94  556,14 грн, 2 робочі дні суддівської винагороди під час відпустки - 1  684,21 грн, знято 2 робочі дні суддівської винагороди під час відпустки в сумі 1  523,81 грн оскільки листок непрацездатності відкритий під час щорічної відпустки у березні 2018 року. З нарахованої суми 107  788,74 грн після відрахованих податків і зборів (податок на доходи фізичних осіб 18% - 19  401,97 грн, військовий збір 1,5% - 1  616,83 грн) до виплати належить сума 86  769,94 грн. Фактично на рахунок позивача 6 квітня 2018 року надійшли кошти в сумі 81  600,15 грн, а 20 квітня 2018 року - 5  169,79 грн. 
19.          Оплата листка непрацездатності за рахунок Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності нарахована в сумі 9  804,15 грн, з яких за 13 календарних днів березня - 8  496,93 грн, за 2 календарних дні квітня - 1  307,22 грн (з них відраховано податок на доходи фізичних осіб 1  764,75 грн, військовий збір 147,06 грн). 6 квітня 2018 року виплачено частину коштів - 2  722,55 грн. При надходженні з Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності іншої частини коштів (5  169,79 грн), вони були перераховано на картковий рахунок позивача 20 квітня 2018 року. 
20.          Не погоджуючись з діями голови Канівського міськрайонного суду Черкаської області щодо ненадання невикористаної відпустки перед звільненням та відпустки за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року, а також у зв`язку з незаконними діями щодо невчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні, позивач звернулася до суду з позовом.
IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
21.          Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимогам статті 3 Закону України «Про відпустки» головою суду протиправно не надано позивачу невикористану відпустку перед звільненням згідно її заяв від 12 березня та 2 квітня 2018 року.
22.          При винесенні наказів про звільнення та внесення до нього змін не вирішено питання про надання грошової компенсації невикористаної щорічної додаткової відпустки за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року.
23.          Оскільки Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Черкаській області своєчасно проведено остаточний розрахунок при звільненні, частина коштів виплачена після надходження за рахунок Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, то частина позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визнана необґрунтованою.
24.          Апеляційний суд, частково змінюючи рішення суду першої інстанції, виходив з того, що головою суду при винесенні наказів про звільнення позивача не було вирішено питання про зобов`язання надати грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року, враховуючи визнання протиправними дій щодо ненадання такої відпустки. 
25.          Також виходив з того, що окружний суд дійшов помилкового висновку про зобов`язання голови суду нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані відпустки, оскільки нарахування та виплату коштів працівникам місцевих загальних судів Черкаської області здійснює саме Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області, а голова суду в даному випадку може лише видати відповідний наказ.
26.          Щодо виплати середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, то апеляційний суд виходив з того, що така виплата «можлива лише при відсутності незгоди з розміром сум, що належать працівнику до виплати у день звільнення». Оскільки остаточний розмір грошового забезпечення буде визнано лише після складення Канівським міськрайонним судом Черкаської області відповідного наказу про виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки з урахуванням позиції апеляційного суду, викладеної у постанові, та у подальшому виплати такої суми, то підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на час розгляду справи відсутні. 
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
27.          Позивач у своїй касаційній скарзі зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій, визнаючи незаконними дії голови Канівського міськрайонного суду Черкаської області Русакова Г.С. щодо ненадання невикористаної відпустки перед звільненням та щорічних додаткових відпусток, протиправно відмовляють у стягненні середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
28.          За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
29.          У постанові від 30 січня 2019 року (справа № 910/4518/16) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи.
30.          Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 8110/451/17).
31.          Вирішуючи спір апеляційний суд дійшов висновку про вину роботодавця щодо ненарахування та виплати компенсації за невикористану відпустку, зобов`язавши Канівський міськрайонний суд Черкаської області видати наказ про виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічних основної та додаткових відпусток, але в порушення положень статті 117 Кодексу законів про працю України не вирішив питання відшкодування за час затримки.
32.          Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу, що відповідно до статті 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Таким чином стягнення коштів за несвоєчасність проведення остаточного розрахунку при звільненні судді з посади проводиться за рахунок Державного бюджету з коштів розпорядника, зокрема, Державної судової адміністрації України, через її територіальні управління в областях.
33.          Також скаржник у касаційній скарзі звертала увагу, що під час ухвалення оскаржуваних судових рішень не було вирішено питання щодо судових витрат по справі, встановлення судового контролю за виконанням рішення суду та допущення рішення до негайного виконання, що є порушенням норм процесуального права.
34.          Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області у відзиві на касаційну скаргу просив відмовити у задоволенні касаційної скарги.
35.          У обґрунтування відзиву зазначав що як розпорядник бюджетних коштів по відношенню до Канівського міськрайонного суду Черкаської області, в межах повноважень, з метою дотримання своєчасності проведення остаточного розрахунку з позивачем в день її відрахування зі штату суду, а саме 5 квітня 2018 року на підставі наказу голови суду від 5 квітня 2018 року №13-о, було здійснено нарахування належних їй виплат в сумі 107  788,74 грн, видано відповідне платіжне доручення № 563 від 5 квітня 2018 року та спрямоване для оплати до Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області. Нарахування та виплати суддям і працівникам апаратів судів здійснюється на підставі наказів голів судів.
36.          На виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року Канівським міськрайонним судом Черкаської області 26 червня 2020 року видано наказ №51-о «Про виплату грошової компенсації ОСОБА_1 » та надіслано для виконання. Платіжним дорученням від 6 липня 2020 року було сплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 17  126,48 грн з утриманням відповідних податків і зборів.
37.          Також звертає увагу що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
38.          Канівський міськрайонний суд Черкаської області та його голова Русаков Г.С. , а також третя особа відзиви на касаційну скаргу не надіслали.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
39.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне.
40.          Касаційне провадження у справі, що розглядається, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідно до якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, а також з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України - якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
41.          Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу невиконання обов`язку надати невикористану відпустку перед звільненням судді, ненадання основної та додаткових відпусток за відпрацьований період, а також у зв`язку з невчасним розрахунком при звільненні.
42.          Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
43.          Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
44.          В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
45.          Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
46.          У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
47.          Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
48.          Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа №21-1765а15) зазначав, що аналіз статей 116-117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
49.          Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
50.          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року (справа №821/1083/17), з посиланням на постанову від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зазначала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
51.          Також у постанові від 26 лютого 2020 року (справа № 821/1083/17) Великою Палатою Верховного Суду було висловлено правову позицію, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
52.          Як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, суди виходили з обґрунтованості позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року, щорічну додаткову відпустку за вислугу років, яка становить 15 календарних днів, та додаткову відпустку як матері, яка виховує дитину без батька, яка становить 10 календарних днів, за цей же період роботи. У зв`язку з цим було зобов`язано Канівський міськрайонний суд Черкаської області видати наказ про виплату ОСОБА_1 такої грошової компенсації. 
53.          У той же час, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області своєчасно провело з позивачем остаточний розрахунок при звільненні (6 квітня 2018 року виплачено суддівську винагороду, компенсацію за 160 днів невикористаної відпустки, виплату за листком непрацездатності та 20 квітня 2018 року - недоплачену суму за листком непрацездатності, що надійшла від Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності).
54.          Апеляційний суд, залишаючи рішення окружного суду в цій частині без змін, виходив з того, що підставою для стягнення середнього заробітку є фактично незгода позивача з розміром її грошового забезпечення, належного до виплати при звільненні, зокрема факту невиплати всієї суми відпускних та по листку непрацездатності від 2 квітня 2018 року. Враховуючи що виплата середнього заробітку «можлива лише при відсутності незгоди з розміром сум, що належать працівнику до виплати у день звільнення», а остаточний розмір грошового забезпечення позивача буде визначено після видання наказу на виконання судового рішення, то підстави для такого стягнення відсутні.
55.          Проте з такими висновками судів погодитися не можна.
56.          Так, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
57.          Судовими рішеннями встановлено, що при звільненні 5 квітня 2018 року з позивачем не було проведено повний розрахунок оскільки неправомірно не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткових відпусток за період роботи з 29 грудня 2017 року по 5 квітня 2018 року. При цьому зобов`язано видати наказ про виплату грошової компенсації, який у подальшому підлягає реалізації Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Черкаській області. Тобто встановлено порушення відповідачем строку розрахунку при звільненні в частині виплати грошової компенсації. 
58.          Таким чином у позивача виникло право на отримання відшкодування за весь час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.
59.          Апеляційний суд помилково виходив з відсутності підстав для такого стягнення до визначення відповідачем остаточного розміру грошового забезпечення та виплати заборгованості. Виплата заборгованості у такому разі означатиме виконання рішення суду та визначить дату проведення остаточного розрахунку при звільненні. Незгода з розміром належних до виплати при звільненні сум може бути підставою для звернення про їх перерахунок, а у разі згоди - відповідно підстави звернення відсутні.
60.          Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
61.          Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
62.          Таким чином частиною другою статті 117 КЗпП України встановлено право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при наявності спору про розміри належних до виплати сум. Висновок апеляційного суду про відсутність підстав для такого стягнення у разі незгоди з розміром належних до виплати сум, є помилковим. 
63.          Спір було вирішено на користь позивача частково, зобов`язано вирішити питання про виплату грошової компенсації, яка підлягала виплаті при звільненні, а тому вимога про відповідальність за затримку розрахунку також підлягала задоволенню.
64.          Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
65.          Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
66.          Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
67.          Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
68.          Матеріали справи не містять, а судами не було з`ясовано розмір середньоденного заробітку для обчислення суми середнього заробітку, не визначено період, за який слід розрахувати середній заробіток відповідно до вимог статті 116 КЗпП України, не встановлений ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, співмірність вірогідного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених ним до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
69.          Суд касаційної інстанції відповідно до частини другої статті 341 КАС України позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
70.          У касаційній скарзі позивач посилалась на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу що стягнення коштів за несвоєчасність проведення остаточного розрахунку при звільненні судді з посади проводиться за рахунок Державного бюджету з коштів розпорядника, яким є Державна судова адміністрація України, через її територіальні управління в областях.
71.          Проте питання належного виконавця зобов`язання щодо виплати коштів при звільненні судді не було спірним у справі, що розглядається. Навпаки, апеляційний суд зазначав, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області позбавлене можливості виплатити позивачу спірні кошти до часу надходження відповідного наказу голови суду.
72.          Щодо посилання у касаційній скарзі що під час ухвалення оскаржуваних судових рішень судами першої та апеляційної інстанцій не було вирішено питання щодо судових витрат по справі, встановлення судового контролю за виконанням рішення суду та допущення рішення до негайного виконання, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
73.          Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
74.          Слід зауважити, що встановлення строку для подання звіту про виконання судового рішення є правом, а не обов`язком суду. Також позивач вправі повторно звернутися з відповідною заявою у разі невстановлення при ухваленні судового рішення в адміністративній справі судового контролю за його виконанням.
75.          Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
76.          Клопотання про звернення до негайного виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць було заявлено позивачем у апеляційній скарзі.
77.          Оскаржуваним рішенням апеляційного суду не було присуджено виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткових відпусток, а зобов`язано видати наказ про виплату такої компенсації, тобто відповідного стягнення суми заборгованості не було. Також слід звернути увагу що грошова компенсація за невикористані дні відпустки не входить до структури заробітної плати. Таким чином у апеляційного суду були відсутні підстави для задоволення клопотання позивача.
78.          Статтею 139 КАС визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (частина перша). При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя).
79.          Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина сьома).
80.          У зв`язку з тим, що позивач є інвалідом другої групи вона звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Докази сплати судових витрат у зв`язку з розглядом справи відсутні, заява про їх розподіл не подавалась, а тому у судів попередніх інстанцій були відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу. 
81.          В іншій частині позовних вимог судове рішення не є предметом касаційного оскарження. 
82.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 353, 356 КАС України, Верховний Суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі № 823/1823/18 у частині позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні  скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
В решті судові рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.
Судді	М.В. Білак  О.А. Губська  С.А. Уханенко