П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/4145/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Жданкіна Наталія Володимирівна   
Суддя-доповідач -  Капустинський М.М.   
06 квітня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Сапальової Т.В. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Вінницької міської ради на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року (повний текст рішення складено 08.02.20210 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування пункту додатку рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Вінницької міської ради Вінницької області (далі - відповідач) в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати п. 4 додатку 3 рішення Вінницької міської ради від 26.06.2020 №2321 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки  для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтованим розміром 0,08 га., з метою подальшої передач безоплатно у власність в межах міста Вінниці;
- зобов`язати Вінницьку міську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтованим розміром 0,08 га., з метою подальшої передач безоплатно у власність в межах міста Вінниці.
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що за результатами розгляду її заяви (клопотання) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), орієнтовною площею 0,08 га, з метою передачі безоплатно у власність у межах міста Вінниця, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Вінницькою МР відмовлено у наданні відповідного дозволу. У пункті 4 Додатку 3 до рішення від 26.06.2020 за № 2321  підставою для відмови позивачці у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою зазначено: ненадання погодження землекористувача. Позивачка не погоджується з мотивами такої відмови, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Зокрема, зазначає, що у даному випадку відсутній землекористувач, у якого необхідно було б брати згоду у разі вилучення земельної ділянки.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року позов задоволено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. В апеляційній скарзі зазначає, що стороною позивача недоведена вина суб`єкта владних повноважень, адже Вінницькою міською радою були чітко дотримані вимоги чинного законодавства щодо процедури та правової основи прийнятого рішення.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01.06.2020 року позивачка звернулась до Вінницької міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), орієнтовною площею 0,08 га, з метою передачі безоплатно у власність у межах міста Вінниця, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
До вказаного клопотання додано графічний матеріал із позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки з приміткою: земельна ділянка межує із земельною ділянкою за кадастровим номером 0520680203:02:001:0043, а також копію паспорта; копію податкового номеру.
Разом із тим, рішенням 53 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 26.06.2020 за №2321 позивачці відмовлено в наданні відповідного дозволу. Відмова мотивована тим, що бажана земельна ділянка перебуває в користуванні громадян та заявниця не надала погодження земелекористувача.
Не погоджуючись із такою відмовою, позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною 6 статті 118 ЗК України, відтак єдиною підставою для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою слугували наведені в оскаржуваному рішенні висновки відповідача щодо необхідності отримання дозволу землекористувача, однак під час розгляду справи суд першої інстанції встановив, що відповідна вимога є безпідставною.   
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та зазначає наступне.
Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Земельні відносини в Україні відповідно до ст.3 Земельного кодексу України від 24.10.2001 року №2768-ІІІ (зі змінами та доповненнями) регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актамим
Частиною 3 ст. 22 ЗК України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Згідно з положеннями частини 1 статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно з частиною 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина 7 статті 118 ЗК України).
З огляду на зазначене слідує, що з метою реалізації права на отримання земельної ділянки зацікавлена особа повинна звернутися із клопотанням до компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування. Наведене законодавче регулювання обумовлено розмежуванням компетенції між органами державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної форми власності.
Положеннями ст. 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування врегульовано статтею 123 ЗК України.
Так, з матеріалів справи встановлено, що позивачка, бажаючи використати своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки державної власності, звернулась до Вінницької міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), орієнтовною площею 0,08 га, з метою передачі безоплатно у власність у межах міста Вінниця, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. До клопотання позивачка додала графічний матеріал із позначенням місця розташування бажаної земельної ділянки.
Судом першої інстанції, в ході розгляду справи встановлено, що така земельна ділянка не сформована, не зареєстрована в Державному земельному кадастрі і не має присвоєного кадастрового номеру, протилежного сторонами не зазначено.
Водночас, судом першої інстанції встановлено, та не спростовано сторонами, що спірна земельна ділянка на підставі рішення 11 сесії 22 скликання Агрономічної сільської ради від 04.06.1996 передана в приватну власність гр. ОСОБА_2 . Дані відомості відповідачем отримано з листа Агрономічної сільської ради від 13.08.2020 за вих. №М-204.
Крім того, судом першої інстанції витребувано в Агрономічної сільської ради відповідне рішення від 04.06.1996, яким бажана позивачкою земельна ділянка передана у приватну власність гр. ОСОБА_2 та витребувано в архівного відділу Вінницької районної державної адміністрації належним чином завірену копію рішення 11 сесії 22 скликання Агрономічної сільської ради від 04.06.1996 про передачу земельної ділянки у приватну власність гр. ОСОБА_2 площею 0,10 га.
З огляду на витребувані матеріали Агрономічною сільською радою листом від 12.11.2020 за вих. №589 повідомлено, що інформацію зазначену у листі від 13.08.2020 за №М-204, стосовно гр. ОСОБА_2 , надано, виходячи з даних зазначених в земельно-кадастровій книзі №1 с. Агрономічне за 2000-2008 роки. Також повідомлено, що рішення 11 сесії 22 скликання Агрономічної сільської ради від 04.06.1996 на будь-яких носіях в Агрономічної сільської ради відсутнє та передано на збереження до архівного відділу Вінницької РДА.
Водночас, архівним відділом Вінницької РДА суду надано архівний витяг №01-23/25 від 29.01.2021, зміст якого засвідчує, що рішенням 11 сесії 22 скликання Агрономічної сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області "Про виділення земельних ділянок на індивідуальне житлове будівництво пільговим категоріям жителів м. Вінниця" від 04.06.1996 вирішено, окрім іншого, виділити земельні ділянки на індивідуальну забудову жителям м. Вінниці згідно наданих списків, затверджених рішенням міськвиконкому від 02.10.1995 за №724 на отримання земельних ділянок на території сільської ради, в тому числі ОСОБА_2 0.10 га.  
Вищезазначене підтверджуються й наданим витягом із земельно-кадастрової книги №1 с.Агрономічне, в якій за порядковим номером 575 міститься запис про передачу земельної ділянки загальною площею 0,10 га для будівництва ОСОБА_2 .
Апелянт, в апеляційній скарзі, крім іншого, посилається на підставність прийняття Вінницькою міською радою оскаржуваного рішення в частині, що стосується позивачки.
В силу вищезазначеного, та враховуючи доводи апелянта колегія суддів зауважує, що на час прийняття Агрономічною сільською радою вищезазначеного рішення від 04.06.1996, діяв Земельний кодекс України в редакції Закону від 19.12.1990 за №561-ХІІ.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України в редакції Закону від 19 грудня 1990 року № 561-XII (втратив чинність 01.01.2002) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.
Відповідно до частини 1 статті 23 цього Кодексу було визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Згідно з положеннями ч. 2, 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
З огляду на зазначене слідує, що прийняття сільською радою рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність не свідчить про виникнення в третьої особи права власності на вказану земельну ділянку, адже доказів на підтвердження встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності, в розумінні положень ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України в редакції Закону від 19 грудня 1990 року № 561-XII, суду не надано. Також матеріали справи не містять доказів реєстрації за третьої особою права власності (користування) земельною ділянкою з приводу якої позивачем до сільської ради було подано відповідне клопотання.
В контексті зазначеного колегія суддів зауважує, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою не свідчить про розпорядження, відчуження або передачу земельної ділянки у власність, оскільки отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є лише одним з етапів отримання такої ділянки у власність та не означає позитивного рішення про надання такої ділянки у власність, а відтак не перешкоджатиме третій особі, за наявності в останньої бажання, завершити процес приватизації земельної ділянки.
Таким чином, враховуючи вищезазначене колегія судді приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та прийняв законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування пункту 4 Додатку 3 до рішення Вінницької міської ради від 26.06.2020 за №2321 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), орієнтовною площею 0,08 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою передачі безоплатно у власність у межах міста Вінниця.
Переглядаючи правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення в частині зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.   
Дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У даній справі повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 ЗК України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.03.2019 по справі № 2040/6320/18.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Водночас, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 серпня 2019 року у справі №0640/4434/18, від 12 вересня 2019 року у справі №0640/4248/18 та від 28 лютого 2020 року у справі №806/3304/18.
Таким чином, враховуючи, що в ході розгляду справи було встановлено, що вимога щодо необхідності отримання дозволу землекористувача є безпідставною, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що доцільним та ефективним способом захисту прав, інтересів позивача є зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), орієнтовною площею 0,08 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою передачі безоплатно у власність у межах міста Вінниця.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції  правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткову відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
У відповідності зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Вінницької міської ради залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

          
Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Смілянець Е. С.    Сапальова Т.В.