Постанова                                                
Іменем України
 
17 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 279/581/17
провадження № 61-14267св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18 лютого 
2019 року у складі судді Коваленко В. П. та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 червня 2019 року у складі колегії суддів: 
Коломієць О. С., Талько О. Б., Шевчук А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк», банк) про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки. 
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 19 травня 2008 року між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», укладений кредитний договір № 283/1-232, за умовами якого банк надав йому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредитні кошти у розмірі 25 000,00 дол. США на споживчі цілі зі сплатою 14,00 процентів річних, на строк до 18 травня 
2020 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 19 травня 2008 року між ним та банком укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Добролежою Л. Г., зареєстрований у реєстрі за 
№ 3949, за умовами якого він передав в іпотеку банку належну йому однокімнатну квартиру  АДРЕСА_1 . 
 
У порушення частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила № 168), банк до укладення оспорюваного кредитного договору, не надав йому, як споживачу, детального розпису загальної вартості кредиту, не попередив про можливе настання валютних ризиків, а також не встановив інфляційне застереження. 
 
Встановлюючи процентну ставку на рівні 14,00 процентів річних, банк у пункті 2.7.1 кредитного договору передбачив, що про намір змінити розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, кредитор зобов'язаний повідомити позичальника не пізніше ніж за 10 робочих днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду. Оскільки повідомлення про підвищення процентної ставки на 1 процент річних він не отримував, та дізнався про зміну процентної ставки лише з позовної заяви банку про стягнення заборгованості. 
 
Підвищення процентної ставки відбулося в порушення постанови Правління Національного банку України від 04 грудня 2008 року № 413 «Про окремі питання діяльності банків», у якій Національний банк України рекомендував банкам переглянути у бік зменшення процентні ставки за кредитами, наданими в іноземній валюті з метою зниження ризиків невиконання позичальниками своїх зобов'язань за такими кредитами. 
 
Факт приховання важливої інформації перед підписанням договору, зокрема ненадання йому детального розпису вартості кредиту, невідповідність зазначених у договорі умов фактично встановленим, свідчить про введення його в оману, що згідно зі статтею 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для визнання недійсним кредитного договору та похідного від нього договору іпотеки. 
 
Зазначав, що банк не лише порушив процедуру укладення кредитного договору, а й фактично здійснив видачу йому кредитних коштів у національній валюті - гривні, тобто кредитний договір є псевдовалютним. Наведене свідчить, що банк не виконав функції агента валютного контролю, оскільки він мав право лише на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (без індивідуальної ліцензії), тоді як володів інформацією, що надані кредитні кошти будуть використані ним для розрахунків за договором купівлі-продажу вантажопасажирського автомобіля, придбаного на вторинному ринку, тобто будуть використані як засіб платежу, що прямо заборонено статтею 99 Конституції України та статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України 
від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». 
 
Посилаючись на введення його банком в оману, що полягало у приховуванні дійсної, об`єктивної та повної інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту, не попередження його про можливе настання валютних ризиків та інфляційного застереження, та на відсутність у банка індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти, позивач просив: визнати недійсними кредитний та іпотечний договори від 19 травня 2008 року, укладені між ним та АКБ «Укрсоцбанк».
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області 
від 18 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що умови оспорюваного договору є несправедливими та введення його відповідачем в оману. Суд зазначив, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору (щодо розміру кредитних коштів, строків їх повернення, розміру щомісячного платежу, застосування можливих штрафних санкцій у разі неналежного виконання умов договору та їх розміру, а також інших положень, що знайшли своє відображення у наступних розділах: «предмет договору», «забезпечення повернення кредиту», «порядок надання кредиту та сплату заборгованості», «права та обов`язки сторін», «відповідність сторін», «врегулювання спорів», «заключні положення»), мали необхідних обсяг дієздатності, а їх волевиявлення було вільним. Позивач на момент укладення договору не звертався до відповідача із заявою про надання йому додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору, а у подальшому протягом багатьох років виконував його умови. Грошові кошти за оспорюваним кредитним договором надані ОСОБА_1 в іноземній валюті - доларах США, а тому нарахування та сплата процентів за умовами такого договору також здійснюється у валюті кредитування.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 18 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18 лютого 
2019 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що рішення суду є законним та обгрунтованим. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надав належну оцінку умовам оспорюваного кредитного договору та наявним у справі доказам щодо надання позивачу перед укладення договору повної інформації про умови кредитування, у тому числі про сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку, графік погашення кредиту, що ОСОБА_1 особисто засвідчив, підписавши додатки до кредитного договору. Позивач самостійно обрав валюту кредитування долари США, що підтверджується заявкою на отримання кредиту. Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті позивач повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти по відношенню до долара США не є незмінним та ураховувати підвищений валютний ризик за таким кредитом.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги, відзиву на неї
 
У липні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18 лютого 2019 року і постанову Житомирського апеляційного суду від 18 червня 2019 року, та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі або передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій не урахували та не надали належної оцінки його доводам про те, що несправедливими та дискримінаційними є умови кредитного договору з погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами у доларах США, що є способом зловживання правом, коли усі ризики знецінення національної валюти, банк переводить на позичальника. Зазначене є порушенням частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та пункту 10 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Крім того, знецінення гривні по відношенню до долара США призвело до збільшення ціни договору, чим порушено пункт 13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у частині визначення ціни товару на момент його поставки або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, оскільки ціна спірного кредитного договору у гривневому еквіваленті на момент його укладення становила 126 250,00 грн, а фактична (сплачена) вартість кредиту на момент звернення з відповідним позовом становить 265 359,92 грн, тобто збільшилася в 2,1 рази.
 
Поза увагою та оцінкою судів першої та апеляційної інстанції залишився також факт підвищення банком в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом до 15 процентів річних, про що він в установленому кредитним договором порядку повідомлений не був та дізнався виключно з позову АТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
Суди не урахували рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 
2011 року № 15-рп/2011, яким закріплено принципи фактичної, а не формальної, рівності сторін у цивільно-правових відносинах, а також особливого захисту державою більш слабкого суб`єкта економічних відносин яким є споживач. 
 
Оспорюваний позивачем кредитний договір за своєю формою є договором приєднання, а тому на етапі його укладення він був позбавлений можливості змінити ті чи інші умови такого договору. Помилковими є і висновки судів про те, що протягом 14 календарних днів з моменту укладення кредитного договору він міг без пояснення причин відкликати свою згоду на укладення договору, оскільки зазначене правило не могло бути застосоване щодо споживчих кредитів, забезпечених іпотекою. 
 
Суди неправильно застосували до спірних правовідносин положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та не звернули увагу, що банк не надав позичальнику повної, об`єктивної і достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням договору, умисно приховав та невірно відобразив фактичні дані про реальну процентну ставку та абсолютне подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від узгодженої сторонами ставки за кредитом. Ні у графіку повернення кредиту, ні у додатку № 2 до кредитного договору, не передбачені валютообмінні операції, що не надало змоги позичальнику оцінити власні ресурси та прийняти правильне рішення щодо укладення кредитного договору. 
 
Надаючи позичальнику кредит в іноземній валюті, тобто здійснюючи валютну операцію, банк не виконав функції агента валютного контролю, зокрема не врахував, що відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України 
від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» видача йому валютних коштів, які він використає як засіб платежу, потребують отримання не тільки генеральної, а й індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями як засобу платежу та застави, яка у банку відсутня, що свідчить про те, що банк не мав права надавати позичальнику кредит у валюті.
 
Суди також не звернули увагу, що рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 грудня 2018 року у справі «MERKANTIL CAR ZRT проти Угорщини» стосовно кредитів в іноземній валюті було встановлено, що валютні спреди (різниця між ціною покупки і ціною продажу кредиту) є несправедливими. 
 
У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від АТ «Укрсоцбанк», у якому відповідач просив залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи та правильно застосували норми матеріального права. Зазначав, що оспорюваний кредитний договір містить усі умови, передбачені абзацом 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 3.2 розділу 3 Правил 
№ 168, а тому твердження ОСОБА_1 про порушення банком законодавства про захист прав споживачів є необгрунтованими. Достатньою правовою підставою для здійснення АТ «Укрсоцбанк», на момент укладення кредитного договору, кредитування в іноземній валюті була наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, що була отримана відповідачем в установленому законом порядку. Оспорюваний кредитний договір не містить жодних ознак несправедливості, передбачених частиною 5 статті 11 та статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною на дату укладення зазначеного договору.
 
У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив АТ «Укрсоцбанку», яку колегія суддів не ураховує при вирішенні касаційної скарги по суті за відсутності доказів направлення її копії іншим учасникам справи.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з місцевого суду .
 
Матеріали справи надійшли до Верховного Суду у серпні 2019 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що 19 травня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», укладений кредитний договір № 283/1-232, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредитні кошти у розмірі 25 000,00 дол. США зі сплатою 14,00 процентів річних та комісій, у розмірі та у порядку, визначених у додатку № 1 до вказаного договору, що є його невід'ємною частиною, на строк до 18 травня 2020 року. 
 
Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту наведено у додатку № 2 до кредитного договору, що є його невід'ємною частиною.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 19 травня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Добролежою Л. Г., зареєстрований у реєстрі за № 3949, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому однокімнатну квартиру  АДРЕСА_1 . 
 
За заявою про видачу готівки від 19 травня 2008 року, ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 25 000,00 дол. США, що на дату видачі було еквівалентно 126 250,00 грн.
 
Встановлено, що на час укладення кредитного договору АКБ «Укрсоцбанк» мав банківську ліцензію Національного банку України № 5 від 29 грудня 2001 року, дозвіл № 5-2 від 29 липня 2003 року і додаток до дозволу № 5-2 від 29 липня 2003 року на право здійснення валютних операцій. 
 
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 05 січня 2017 року у зв`язку з порушенням умов кредитного договору від 19 травня 2008 року
№ 283/1-232 зі ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість у розмірі 16 006,06 дол. США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 12 867,54 дол. США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 1 251,77 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення тіла кредиту - 1 482,45 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 404,30 дол. США. 
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування 
 
Установлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
 
За загальним правилом, визначеним статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
 
Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
За змістом частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі 
№ 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
 
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Інформація, яка надається кредитодавцем позичальнику перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, визначена статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного кредитного договору.
 
Зокрема, кредитодавець зобов`язаний повідомити позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).
 
Відповідно до пункту 3.1 Правил № 168, у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке:
 
значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;
 
перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;
 
перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
 
Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:
 
а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.
 
б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (пункт 3.3 Правил 168).
 
Частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
 
Аналізуючи зміст оспорюваного кредитного договору, суди встановили, що у ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення кредитного договору. 
 
Порушення принципу справедливості заявник вбачає в тому, що оскільки кредитний договір укладено в іноземній валюті, всі ризики знецінення національної валюти покладаються на нього як на споживача банківських послуг. 
 
З доводами заявника щодо порушення принципу справедливості наданням кредиту в іноземній валюті суди не погодилися. 
 
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
 
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
 
Відповідно до статей 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
 
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
 
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
 
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
 
Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі по тексту - Декрет Кабінету Міністрів України), що був чинним на час виникнення спірних правовідносин. 
 
Відповідно до статті 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту другого статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України.
 
Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.
 
Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України.
 
Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.
 
Відповідно до вимог підпункту «в» пункту четвертого статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, які законодавством не встановлені. 
 
Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, а саме отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов`язані з іноземною валютою.
 
Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу Національного банку України на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.
 
У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту четвертого статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України 
від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 
09 листопада 2004 року за № 1429/10028).
 
Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту першого розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).
 
Згідно з абзацом третім частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв`язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 
2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.
 
Оскільки оспорюваний кредитний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», суди дійшли обгрунтованого висновку, що відповідачем дотримані вимоги законодавства щодо надання кредиту в іноземній валюті.
 
У цьому контексті, Верховний Суд України у постанові від 02 липня 
2014 року у справі № 6-79цс14 дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.
 
Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.
 
АКБ «Укрсоцбанк» на момент укладення оспоюваного кредитного договору мав банківську ліцензію Національного банку України № 5 від 29 грудня 2001 року і всі до неї Додатки, у тому числі на операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.
 
У справі, яка переглядається, кредитний договір укладено сторонами 19 травня 2008 року, тобто до вступу у силу Закону України від 22 вересня 2011 року 
№ 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. На час укладення оспорюваного кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.
 
Відповідно до положень частини першої, пункту сьомого частини третьої та частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
 
За змістом статті 230 ЦК України у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 
 
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
 
Згідно з абзацом другим частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
 
Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначив, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
 
Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
 
У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору.
 
Статтями 15 та 23 цього Закону визначена відповідальність суб`єкта господарювання, яка не передбачає наслідком їх порушення недійсність договору.
 
Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.
 
Пунктом 2.1 Правил № 168 на банки покладається обов`язок надання споживачу в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, та зобов`язують банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією, що відповідачем виконано. 
 
Укладаючи з банком кредитний договір в іноземній валюті, у заявника, як правильно установили суди попередніх інситанцій, не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане.
 
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
 
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 
2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
 
Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, заявник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у відповідній редакції Закону, статей 626-628 ЦК України, та дійшли обгрунтованого висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для визнання кредитного договору від 19 травня 2008 року № 283/1-232, укладеного між банком та  ОСОБА_1 , а також похідного від нього іпотечного договору від 19 травня 2008 року,недійсними.
 
Аргументи касаційної скарги в цілому зводяться до того, що позивач фактично не згоден з діями банку щодо нарахування йому заборгованості за оспорюваним кредитним договором, однак оцінку таким діям банку було надано при вирішенні цивільної справи № 279/1524/16-ц за позовом АТ «Укрсоцбанк» до 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, тоді як питання щодо дійсності правочину стосується наявних між сторонами правовідносин на час його укладення, а не під час його виконання.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 . 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишитибез задоволення.
 
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області 
від 18 лютого 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду 
від 18 червня 2019 рокузалишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                         Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак