УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 травня 2021 року
м. Київ
справа № 759/6092/18
провадження № 51-1885ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_4 — ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 29 січня 2021 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014100000000884, за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі — КК).
Суть питання
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він за встановлених та детально наведених судом першої інстанції у вироку обставин 22 червня 2014 року приблизно о 00:20, не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи автомобілем «ВАЗ-11173», (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухався в лівій смузі руху по просп. Перемоги, зі сторони вул. Живописна в напрямку просп. Академіка Палладіна у м. Києві, зі швидкістю приблизно 84,7 – 91,2 км/год, грубо порушив вимоги п. 1.5; пп. «а» п. 2.1; пп. «б» п. 2.3; п. 12.1; п. 12.4 Правил дорожнього руху (далі — ПДР), перевищив максимально допустиму швидкость на даній ділянці дороги, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не обрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, відволікся від керування автомобілем, переключаючи радіостанції в магнітолі, внаслідок чого біля будинку № 131 по просп. Перемоги в м. Києві, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , який рухався в лівій смузі в попутному напрямку. 
В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі — ДТП) ОСОБА_6 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть. 
Київський апеляційний суд ухвалою від 29 січня  2020 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 — без задоволення.  
У аналогічних за змістом касаційних скаргах захисник ОСОБА_5 не оскаржуючи фактичних обставин справи, доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій її підзахисного, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить змінити вирок місцевого суду і на підставі ст. 75 КК звільнити засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Суть доводів захисника зводиться до її вказівок про те, що суди попередніх інстанцій, призначаючи її підзахисному покарання належним чином не врахували низку обставин, що, на її думку, пом`якшують покарання засудженого, даних про його особу, конкретних обставин кримінального правопорушення, поведінки засудженого одразу після скоєння ДТП, в наслідок чого дійшли необґрунтованого висновку про не можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства і про відсутність підстав для застування до нього положень ст. 75 КК та звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.  
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 286 КК відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисник не оскаржує.
Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши наведені обставини суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у разі необґрунтованого застосування, зокрема, положень статей 69, 75 КК. 
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Оскільки у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд, призначаючи покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності, визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мету і засади його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначеня покарання.
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання, згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів; дані про особу засудженого, а саме, що він раніше не судимий, не одружений, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, характеризується посередньо; ставлення ОСОБА_4 до вчиненого, а саме визнання ним вини та часткове відшкодування завданих збитків, досудову доповідь органу з питань пробації про те, ОСОБА_4 не становить високої небезпеки для суспільства. При цьому місцевий суд з наведенням відповідних мотивів, встановив відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання засудженого. 
Разом з тим, звернув увагу місцевий суд й на факти неодноразового (дванадцять разів) притягнення засудженого, як до вчинення інкримінованого йому злочину так і після, до адміністративної відповідальності, зокрема, за перевищення встановлених обмежень швидкості транспортних засобів, за керування транспортним засобом у стані сп`яніння, тощо. 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено з реальним його відбуванням та про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК. Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи, зокрема, щодо невідповідності призначеного її підзахисному покарання через суворість та безпідставного не застосування до нього ст. 75 КК, які аналогічні доводам, викладеним в її касаційній скарзі. 
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду в частині призначення засудженому покарання,вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків судів попередніх інстанцій з питання правильності призначеного засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, сторона захисту в касаційній скарзі не навела.
Неможливо визнати прийнятними доводи захисника про те, що суд безпідставно не визнав обставинами, що пом`якшують покарання засудженого — щире каяття та часткове відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілим. 
Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, які з наведенням відповідних мотивів, обґрунтовано не визнали каяття ОСОБА_4 , обставиною, що пом`якшує його покарання. 
Зокрема, як правильно відмітив апеляційний суд, засуджений ОСОБА_4 спочатку визнав винуватість частково, а потім повністю, заподіяну вчиненим кримінальним правопорушенням шкоду почав відшкодовувати лише через 4 роки після ДТП, а саме з 23 жовтня 2018 року тобто після постановлення щодо нього попереднього обвинувального вироку та в ході його оскарження в апеляційному порядку, зокрема з підстав суворості призначеного покарання. При цьому ОСОБА_4 дванадцять разів притягувався до адміністративної відповідальності за порушення аналогічних (які стали наслідком ДТП) та інших вимог ПДР, що свідчить про відсутність у ОСОБА_4 критичного ставлення до скоєного ним злочину та осуду власної протиправної поведінки, а також про те, що після ДТП засуджений для себе належних висновків не зробив.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що каяття ОСОБА_4 як і добровільність відшкодування завданої потерпілим шкоди, носить формальний характер та спрямовано виключно на зменшення власної відповідальності за скоєне і не підтверджується поведінкою винного.
До того ж, тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі. А тому посилання захисника на часткове відшкодування завданої шкоди, не є підставною для застосування до засудженого положень ст. 75 КК. Зазначене відповідає позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у справі № 290/669/18 від 16 жовтня 2019 року (провадження № 51-3863км19).
Крім того, оцінив апеляційний суд і доводи захисника про те, що вказівки у вироку на посередню характеристику ОСОБА_4 за місцем реєстрації та проживання відповідають змісту цих характеристик і, всупереч твердженням захисника, не містить позитивних, схвальних відгуків.
Всі інші обставини, на які акцентує увагу захисник ОСОБА_5 в касаційній скарзі, а саме, що вчинений ОСОБА_4 злочин відноситься до злочинів з необережною формою вини, що він раніше не судимий, що відсутні обставини, які б обтяжували покарання засудженого, посилання на висновок досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації, поведінку засудженого в момент та після ДТП, а також порушенням ПДР самим потерпілим, обґрунтовано враховані судами попередніх інстанції при визначені виду і розміру основного покарання, яке засудженому призначено наближене до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК, і за обставин цього кримінального провадження не знижують суспільної небезпеки вчиненого засудженим злочину настільки, щоб досягти мети покарання можливо було без реального його відбування засудженим. 
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що призначене засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційних скарг та наданих до них судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами захисника засудженого ОСОБА_4 — ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 29 січня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                            ОСОБА_3