ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/235/21 Справа № 199/9893/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

                                        ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – судді Куценко Т.Р.
суддів – Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
                        ОСОБА_1 ,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2020 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої каліцтвом, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої каліцтвом /а.с. 1-3/.
Позов обґрунтовано тим, що 15 листопада 2016 року близько 16 години 30 хвилин на автодорозі «Знаменівка - Луганськ - Ізварино» в районі 226 км водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Міцубісі-Оутлендер», державний номер НОМЕР_1 , вчинив наїзд на позивача. За фактом дорожньо-транспортної пригоди було порушено кримінальне провадження. За постановою слідчого проведена судово-медична експертиза, за висновком якої позивачу спричинені тяжкі тілесні ушкодження. Постановою слідчого СВ Дніпровського ВП Старишко Є.С. від 25.01.2019 вказане кримінальне провадження закрито за відсутністю складу злочину передбаченого ст. 286 КК України. 05 лютого 2019 року відповідно до Довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії позивачу з 09.01.2019 встановлена друга група інвалідності. Протягом терміну лікування, позивачем витрачено грошові кошти, а саме – 42,50 грн., 480,45 грн., 400,44 грн., 985,65 грн., 327,45 грн. Крім того, висновком лікаря ортопеда-травматолога встановлено, що позивачу потрібна операція, яка буде коштувати з придбанням спеціальної пластини, 6 000 грн. та придбання медикаментів для операції вартістю 3 801 грн. У зв`язку із травмами отриманими під час ДТП, позивач втратив можливість працювати, а тому на підставі ст. 1202 ЦК України вважає, що з 15 листопада 2016 року по теперішній час відповідач зобов`язаний сплачувати йому щомісячними платежами встановлену мінімальну заробітну плату.
Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь щомісячно відшкодування за завдане каліцтво в розмірі мінімальної заробітної плати, починаючи з 15 листопада 2016 року, стягнути кошти потрібні для проведення операції в розмірі 9 801 грн., а також витрати на лікування (медикаменти) в розмірі 2 234,00 грн. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі /а.с. 35-38/.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом невірно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права (а.с. 46-48).
ОСОБА_2 не скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивач не надав суду експертного висновку та не скористався правом заявити під час розгляду справи клопотання щодо призначення судово-медичної експертизи для визначення проценту втрати професійної та/або загальної працездатності. Судом встановлено, що на момент отримання тілесних ушкоджень позивач не працював. Однак, суду не надано належних та допустимих доказів ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Також, суд зазначив, що вимоги позивача щодо відшкодування вартості операції у розмірі 9 801, 00 грн. та витрат на лікування в розмірі 2 234,00 грн., є безпідставними, оскільки не доведено факт витрат суми на лікування в даному об`ємі та необхідності проведення вищезазначеної операції, про що позивач зазначає в позовній заяві, а саме не надано висновок лікарської комісії щодо необхідності проведення такої операції і чи є це наслідком ДТП.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом першої інстанції встановлено, 15 листопада 2016 року близько 16 години 30 хвилин на автодорозі «Знаменівка - Луганськ - Ізварино» в районі 226 км відповідач по справі, керуючи автомобілем «Міцубісі-Оутлендер», державний номер НОМЕР_1 , скоїв наїзд на позивача. Внаслідок даної дорожньо-транспортної події позивачу спричинені тяжкі тілесні ушкодження, за фактом яких, було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 
Позивач ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 05.12.2018 року по 19.12.2018 року, що підтверджується випискою № 10058 із медичної картки стаціонарно хворого хірургічного відділення (а.с. 6). Також позивач звертався за консультацією ортопеда (а.с. 7, 9). Та в подальшому лікарем ортепед-травматолог був направлений на заключення МСЕК (а.с. 10).
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.
Позивачем не заперечується, що на час ДТП він не перебував у трудових відносинах.
Згідно із статтею 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.
Відповідно до пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю.
Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища. Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості у звичайних або спеціально створених умовах. Інваліди II групи з вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності, зокрема шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.
Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках.
Отже, на підставі цих відомостей суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню.
Відповідно до пункту 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії: а) визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням своїх трудових обов`язків; б) встановлюють потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоров`я (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо).
Отже, належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати працездатності (у процентах) для застосування є відповідний висновок МСЕК з визначенням відсотка втрати працездатності.
Матеріали справи не містять даних щодо ступеню втрати працездатності позивача.
Позивачем не заявлялось клопотання про призначення експертизи щодо визначення ступеню втрати працездатності позивача у зв`язку з чим колегія суддів позбавлена можливості чітко визначити який відсоток мінімальної заробітної плати підлягає стягненню, що є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача щомісячно відшкодування за завдане каліцтво.
З довідки МСЕК, наданої ОСОБА_1 , вбачається, що йому встановлено ІІ групу інвалідності, загальне захворювання. Між тим, ступінь втрати працездатності не зазначено.
Крім того, колегією суддів як підставу для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог враховується, що постановою від 25.01.2019 слідчим СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Старишко Є.С., кримінальне провадження № 12017040030001549 було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю у діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України.
Також постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.09.2018 року встановлено, що за висновком судової медичної експертизи встановлено, що ОСОБА_1 на час скоєння ДТП знаходився в стані алкогольного сп`яніння. А згідно висновку автотехнічної експертизи № 6/10/1-800 від 15.09.2017 року винним в скоєнні ДТП визнано ОСОБА_1 , а в діях водія ОСОБА_2 вина відсутня.
Крім того факт своєї вини позивач не заперечує про що зазначає в своєму позові.
Таким чином з вищевикладеного, можна дійти висновку про те, що саме через винні дії самого ОСОБА_1 останній зазнав тілесних ушкоджень, а у діях ОСОБА_2 вина відсутня вина, а тому у ОСОБА_2 відсутній обов`язок щодо відшкодувати ОСОБА_1 заробітку (доходу), втрачененого останнім внаслідок втрати працездатності, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача щомісячно відшкодування за завдане каліцтво.
Вищевказане також свідчить про відсутність у ОСОБА_2 обов`язку щодо відшкодування і додаткових витрат в тому числі придбання ліків та протезування, що є підставою для відмови у стягненні витрат необхідних для проведення операції в розмірі 9 801 грн. та витрат на лікування у розмірі 2 234 грн.
Крім того, колегія суддів також погоджується в цій частині з висновком суду щодо недоведеності вказаних позовних вимог належними доказами.
Колегія суддів не бере до уваги в якості належного доказу довідку ортопеда (а.с. 7) як підтвердження розміру необхідного для проведення операції в сумі 6 000 грн., оскільки як вбачається з вказаної довідки вказана сума є припущенням, а тому не може бути дійсним підтвердженням затрат, які позивач може понести для проведення операції. Будь-яких інших доказів на понесення позивачем таких затрат та в такому розмірі матеріали справи не містять.
Також, не може слугувати в якості належного доказу на підтвердження затрат для проведення операції виписка лікаря ортопеда із зазначенням необхідних медикаментів для проведення операції (а.с. 8, 11), оскільки вказана довідка не підтверджує факту придбання позивачем таких медикаментів. Також колегія суддів не бере до уваги суми які зазначені в цьому листку навпроти медикаментів із зазначення нібито їх вартості, оскільки ціни зазначені в ньому зроблені станом на 15.02.2019 року. Крім того, з даного доказу неможливо достименно встановити хто саме зазначав вказані ціни та на підставі чого. Будь-яких інших доказів на понесення позивачем таких затрат та в такому розмірі матеріали справи не містять.
Чеки надані позивачем також не можуть слугувати належними доказами, оскільки вказані чеки не підтверджують того факту, що вказані препарати купувались позивачем для лікування травм отриманих ним в результаті ДТП. Крім того, зміст препаратів зазначених в цих чеках не співпадає з рекомендаціями зазначених у виписці № 10058 (а.с. 6). 
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати за апеляційний перегляд справи компенсувати за рахунок держави. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                Т.Р. Куценко 

Судді:                                                           Е.Л. Демченко

                                                                       М.О.Макаров