ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/226/20  Номер провадження 22-ц/814/843/21	Головуючий у 1-й інстанції Чистик І. О.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,
при секретарі Філоненко О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2021 рокуу справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину майна, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та вселення, 

В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви
У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину майна.
11 березня 2020 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої позивач просила визнати житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном та вселити її в житловий будинок.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за час перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі ними за спільні кошти був придбаний незакінчений будівництвом будинок, розташований за адресом:  АДРЕСА_1  на земельній ділянці площею 450 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 23 лютого 1984 року. Покупцем в договорі купівлі-продажу зазначений відповідач. Усі будівельні роботи були проведені на їх спільні з чоловіком кошти. У 1986 році, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, вони закінчили будівництво та стали проживати в зазначеному будинку. На даний час відповідно до Технічного паспорту, виготовленого станом на 01 квітня 2019 року та довідки ПП ПБТІ «Інвентаризатор» від 15 квітня 2019 року за адресою  АДРЕСА_1 знаходиться: житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 111,5 кв. м., житловою площею 61.9 кв. м., погріб літ. «а3», літня кухня літ. «Б», вбиральня літ. «б», літній душ літ. «61». гараж літ. «В», сарай літ. «в», огорожа №1, колодязь №2 (1/4 частина). Нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт, реставрація - відсутні. Станом на 31 грудня 2012 року право власності не зареєстроване. 
15 червня 1988 року шлюб між ОСОБА_2  і ОСОБА_1  розірвано. Після розірвання шлюбу сторони продовжували жити однією сім`єю, мали єдиний бюджет, піклувалися один про одного та побудували у 1989 році ще гараж літ. «В» і сарай літ. «в».
Позивач проживала у будинку та відповідач не створював їй перешкод у користуванні. Вона з їх спільними з відповідачем дітьми зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_1 . 
З лютого 2019 року відповідач чинить їй перешкоди у проживанні у спільному будинку, виганяє з нього, стверджує, що будинок належить тільки йому, у зв`язку з чим вона була вимушена звертатись до поліції. Оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований ними за час шлюбу та за спільні кошти подружжя на земельній ділянці, яка перейшла в користування відповідно до статті 370 ЦК України, будівництво житлового будинку з господарськими будівлями закінчено на 100% у 1986 році і до теперішнього часу вони експлуатуються за своїми функціональними призначеннями, але реєстрація права власності відсутня, просить визнати об`єкт спільної сумісної власності подружжя з наступним його поділом на засадах рівності часток.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину майна, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та вселення задоволено.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок літ. «А1» загальною площею 111,5 кв. м, житловою площею 61,9 кв. м, погріб літ. «а3», літня кухня літ. «Б», вбиральня літ. «б», літній душ літ. «б1», гараж літ. «В», сарай літ. «в», огорожа №1, колодязь № 2 (1/4 частина), розташований в  АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 111.5 кв. м, житловою площею 61.9 кв. м, погріб літ. «а3», літня кухня літ. «Б», вбиральня літ. «б», літній душ літ. «б1», гараж літ. «В», сарай літ. «в», огорожа №1, колодязь № 2 (1/4 частина), розташований в АДРЕСА_1 .
Усунуто перешкоди у користуванні нерухомим майном, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та вселено ОСОБА_2 в житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 .
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 5611,13 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 7900,00 грн. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що призначений Полтавським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги адвокат – ОСОБА_3 порушила чинне законодавство у сфері надання юридичних послуг не оформивши з відповідачем договір про надання правової допомоги. На думку скаржника, це є грубим порушенням, у зв`язку з яким оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню.
Узагальнені доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу
У відзиві позивач зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги викладені в ній не заслуговують на увагу та не відповідають чинному законодавству, тому прохала залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2021 року без змін.
Також позивачем зазначено, що відповідно до норм чинного законодавства укладання договору між суб`єктом права на безоплатну вторинну правову допомогу та адвокатом не вимагається.
Щодо явки та позиції учасників справи у суді апеляційної інстанції
В судовому засіданні відповідач апеляційну скаргу підтримав, позивач та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача, її представника та відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги приходить до наступного висновку.
Обставини справи встановлені судом першої інстанції та застосовані норми права
Судом першої інстанції встановлено та не спростовується доводами наведеними в апеляційній скарзі, що 11 серпня 1974 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрований шлюб, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру № 00025267106 від 18 січня 2020 року (а.с. 10). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 11). 
23 лютого 1984 року під час перебування в зареєстрованому шлюбі відповідачем придбано незакінчений будівництвом будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 450 кв.м, наданій в користування продавцю ОСОБА_6 згідно з рішенням виконкому Полтавської міської ради № 287 від 05 вересня 1967 року (а.с. 14).
Факт купівлі підтверджується договором купівлі-продажу від 23 лютого 1984 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , який нотаріально посвідчений державним нотаріусом 3-ї Полтавської державної нотаріальної контори (а.с. 12-13).
15 червня 1988 року шлюб між сторонами був розірваний, про що відділом ЗАГСу Київського районного виконкому м. Полтави у Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено відповідний актовий запис № 273 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 (а.с. 19).
Відповідно до статті 44 КпШС України шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 народила другого сина – ОСОБА_8 , батьком якого є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про встановлення батьківства (а.с. 20).
Суд звернув увагу, що наведене підтверджує доводи позивача про факт сумісного проживання з відповідачем після офіційного розірвання шлюбу.
Судом першої інстанції також встановлено, що згідно копії технічного паспорту, виготовленого станом на 01 квітня 2019 року та довідки ПП ПБТІ «Інвентаризатор» від 15 квітня 2019 року за адресою АДРЕСА_1 , знаходиться житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 111,5 кв. м. (1986 року спорудження), житловою площею 61.9 кв. м., погріб літ. «а3» (1986 року спорудження), літня кухня літ. «Б» (1984 року спорудження), вбиральня літ. «б» (1986 року спорудження), літній душ літ. «б1» (1986 року спорудження), гараж літ. «В» (1989 року спорудження), сарай літ. «в» (1989 року спорудження), огорожа № 1, колодязь № 2 (1/4 частина) (1980 року спорудження). 
Нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт, реставрація - відсутні. Станом на 31 грудня 2012 року право власності не зареєстровано (а.с. 25-30).
Згідно з Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і прав власності №194839517, №194850548 від 24 та 25 грудня 2019 року право власності на нерухоме майно за вищевказаною адресою не зареєстровано (а.с. 17-18).
Згідно висновку судового експерта Федорова Д.Ф. за результатами судової будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 49 від 08 липня 2020 року станом на дату проведення дослідження ступінь будівельної готовності житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , складає 100 % (а.с. 89-118).
Позивач та їх спільні з відповідачем сини зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною довідкою № 40 КП «ЖЕО № 2» від 08 січня 2020 року, копією домової книги (а.с. 22-24).
28 лютого 2019 року позивач звернулась до органів поліції з приводу того, що відповідач вчиняє дома сварки та не впускає її до помешкання, у зв`язку з чим просила допомоги, щоб повернутись до свого місця проживання (а.с. 31-32).
27 січня 2020 року позивач звернулась до органів поліції по факту виникнення конфліктної ситуації з ОСОБА_1 (а.с.53-54).
15 лютого 2020 року позивач звернулась до органів поліції з приводу того, що ОСОБА_1 змінив дверні замки, внаслідок чого вона не може потрапити до спірного помешкання.
06 липня 2020 року постановою Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КпАП, у зв`язку з тим, що на початку травня 2020 року за місцем свого проживання він вчинив відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_2 психологічне насильство, в ході якого висловлювався нецензурною лайкою та не впускав її до будинку (а.с. 131).
Суд першої інстанції вказав, що доводи ОСОБА_2 щодо існування перешкод в користуванні житловим будинком не оспорювались відповідачем, який наполягав у судовому засіданні на тому, що позивач не має права проживати в спірному будинку, він її не впустить та що проживання обох сторін в спірному будинку є неможливим.
При вирішенні спору суд першої інстанції виходив із того, що згідно частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Разом з тим, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.
Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведені в ДБН АЗ. 1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного Комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5, в якому зокрема роз`яснюється: по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок введення в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинків (будівлі), що складається бюром технічної інвентаризації.
Відповідно до абзацу 60 пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, що побудовані до 05 серпня 1992 року.
Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.
Згідно з розділом 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.
Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Як передбачено статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинний до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Враховуючи, що вказане домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами побудоване до 05 серпня 1992 року, відповідає наявним будівельним нормам і не потребує введення в експлуатацію, придбано в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Оскільки судом встановлено, що сторони не можуть вирішити спір щодо користування спірним будинком, позивач не має вільного доступу до майна, співвласником якого він є, через перешкоди зі сторони відповідача, суд першої інстанції також задовольнив позов в частині усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення позивача до спірного будинку.
Позиція суду апеляційної інстанції
Згідно частини третьої статті 12 ЦПК України та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами, встановленими у частинах першій – третій статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша).
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина друга).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя).
Аналізуючи матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не надано доказів, які б ставили під сумнів встановлені судом першої інстанції обставини, зокрема, факт придбання спірного майна в період шлюбу та вчинення дій по перешкоджанню позивачу користуватися спірним будинком. 
Крім того, як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі відповідач не оспорює встановлені судом першої інстанції обставини. Апеляційна скарга містить лише посилання на те, що ОСОБА_1 була надана безоплатна правова допомога. Адвокат Антипенко А.І. представлялась як представник відповідача, але не оформила договір про надання правової допомоги, що відповідач вважає грубим порушенням та підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Проте, вищевказані доводи апеляційної скарги не дають підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції. 
Так, відповідно до частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Згідно пункту 4 частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру» документом, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, може бути доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Крім того, відповідно до пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» суб`єкт надання безоплатної вторинної правової допомоги має право представляти права і законні інтереси осіб, які потребують безоплатної вторинної правової допомоги, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами на підставі доручення/наказу Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
У матеріалах справи є копія (засвідчена адвокатом) доручення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, видане Полтавським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги адвокату Антипенко А.І., щодо надання правової допомоги ОСОБА_1 (а.с.165).
Отже, в адвоката Антипенко А.І., яка представляла в суді першої інстанції інтереси відповідача, були підтверджені відповідно до вимог чинного законодавства повноваження. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 брав участь у суді першої інстанції і не заперечував проти представництва його інтересів адвокатом Антипенко А.І.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 травня 2021 року.

Головуючий                         В.П. Пікуль 

Судді                         Т.В. Одринська

                                                                               О.О. Панченко