ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

15 червня 2021 року                                                                                м.Суми
                                                               Справа №591/3168/17 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/977/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
з участю секретаря судового засідання – Кияненко Н.М.,
сторони: 
позивач – Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк»
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 квітня 2021 року, ухваленого у складі судді Шелєхової Г.В., в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст судового рішення складено 16 квітня 2021 року, 

В С Т А Н О В И В:
У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі – ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Свої вимоги мотивує тим, що 28 вересня 2015 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1768/09/2015/0303, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 432285,09 грн на погашення кредитної заборгованості по кредитному договору від 30 квітня 2008 року №213/08-ЖКПФ, кредит надано з 29 вересня 2015 року по 27 вересня 2035 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 8,29% річних.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28 вересня 2015 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 , між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 , між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_4 укладено договори поруки №35/215-ПФО, №36/215-ПФО, №37/215-ПФО.
Відповідачем належним чином не виконано зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Посилаючись на вказані обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги (а. с. 187, т. 1) просить стягнути на користь банку з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 397231,39 грн та судові витрати.
Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 15 квітня 2021 року у задоволенні позову ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовив у зв`язку з необґрунтованістю.
В апеляційній скарзі ПАТ АБ «Укргазбанк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що норми ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на дату укладення кредитного договору) не містять прямої вказівки на обов`язок кредитодавця попередньо направляти споживачу вимогу про повернення кредиту, а також у вказаному законі не зазначено будь-яких наслідків не направлення такої вимоги споживачу (позичальнику).
Вказує, що відповідно до рішення Конституційного суду України №15-рп/2002 від 09 липня 2002 року право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Тобто, досудове врегулювання спору не є обов`язковим для здійснення права на судовий захист.
Вважає, що на дату подання позовної заяви був наявний факт прострочення позичальником зобов`язання щодо сплати нарахованих процентів на строк більше трьох місяців, що є підставою для стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором, а направлення чи не направлення позичальнику письмової вимоги про погашення наявної заборгованості не може позбавити позивача права на судовий захист своїх порушених прав та законних інтересів.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Ковтун Ю.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що суд першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України обґрунтовано врахував висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року (справа № 638/13683/15-ц).
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_5 , який підтримав доводи апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 адвоката Ковтуна Ю.О., який заперечує проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ АБ «Укргазбанк», суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для стягнення з відповідачів поточної заборгованості по кредиту та відсоткам, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження направлення та отримання відповідачами повідомлення про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором. Також відсутні підстави для стягнення з відповідачів суми простроченої заборгованості по процентам у розмірі 17487,55 грн, оскільки вказана сума була погашена відповідачами у процесі виконання заочного рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 квітня 2018 року.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 28 вересня 2015 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1768/09/2015/0303, згідно якого остання отримала кредит в сумі 432285,09 грн. на погашення кредитної заборгованості по кредитному договору №213/08-ЖКПФ від 30 квітня 2008 року зі сплатою процентів за користування кредитом 8,29% річних в строк з 29 вересня 2015 року по 27 вересня 2035 року (а. с. 8-11, т. 1).
Відповідно до п. 3.1. кредитного договору, позичальник здійснює погашення кредиту у відповідності з графіком, встановленим в додатку №2 до цього договору та сплату процентів за користування кредитними коштами шляхом сплати рівних один одному платежів у розмірі 3704,00 грн. щомісячно з 1-го по 10-е число кожного місяця, шляхом внесення коштів на рахунок кредиту або шляхом безготівкового перерахування.
Згідно п. 3.2 договору, перший платіж сплачується з 1-го по 10-те число місяця на ступного за місяцем отримання кредиту.
У разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом виходячи з процентної ставки, встановленої п.п.1.4.2 кредитного договору у розмірі 13,29% річних.
Пунктом 4.2.3 кредитного договору визначено, що банк має право вимагати дострокового повного виконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору, включаючи повернення всієї суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, комісій. Вимога про дострокове виконання позичальником своїх зобов`язань по договору направляється позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від банку.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28 вересня 2015 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №35/2015-ПФО (а. с. 17-18, т. 1).
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28 вересня 2015 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки №36/2015-ПФО (а. с. 19-20, т. 1).
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28 вересня 2015 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки №37/2015-ПФО (а.с. 21-22, т. 1).
За умовами договорів поруки, поручителі зобов`язалися нести солідарну відповідальність з позичальником за порушення виконання зобов`язання за договором кредиту.
Згідно з п. 1.4 договорів поруки, поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж обсязі, що і позичальник.
Відповідно до п. 2.1 договорів поруки, у випадку невиконання позичальником зобов`язань по кредитному договору кредитор звертається з письмовою вимогою про виконання зобов`язань по кредитному договору до позичальника та/або поручителя.
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором №1768/09/2015/0303від 28 вересня 2015 року, розмір заборгованості згідно розрахунку станом на 26 лютого 2018 року складає 397 231 грн 39 коп., з яких: заборгованість по кредиту строкова – 377 483 грн 76 коп.; заборгованість по процентах поточна – 2260 грн 08 коп., заборгованість про процентам прострочена – 17487 грн 55 коп. (а. с. 188-189, т. 1).
Зарічний районний суд м. Суми заочним рішення від 16 квітня 2018 року у вказаній справі стягнув в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 397 231 грн 39 коп. (а. с. 3-6, т. 2).
Зарічний районний суд м. Суми ухвалою від 07 квітня 2020 року скасував заочне рішення (а. с. 115-116).
Приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області винесено постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №60603700, ВП № 60604337, ВП №60603904, ВП № 60603517, оскільки скасовано рішення на підставі якого видано виконавчі листи (а. с. 168-169, 171-172, 174-175, 177-178, т. 2).
Судом встановлено, що на виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми у справі №591/3168/17 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» було стягнуто суму в розмірі 134130,96 грн (а. с. 135-167, т. 3).
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).
10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).
Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).
Наведені приписи дають підстави виснувати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Наведена правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц.
У вказаній постанові, Велика Палата дійшла висновку, що суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає порядок дострокового повернення споживчого кредиту: умови, за яких у кредитодавця виникає право на дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту; строк, протягом якого споживач може усунути порушення умов цього договору (тридцять чи шістдесят днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу); спеціальний юридичний наслідок усунення цих порушень у вигляді втрати чинності вимоги про дострокове повернення споживчого кредиту.
Якщо кредитодавець звертається до суду з позовом про стягнення споживчого кредиту, не заявивши вимогу про дострокове повернення споживчого кредиту на підставі частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», то у споживача (позичальника) відсутній обов`язок повернути достроково споживчий кредит і не може відбутися порушення прав кредитодавця.
З матеріалів справи вбачається, що кредит ОСОБА_1 надавався ПАТ АБ «Укргазбанк» для задоволення споживчих потреб.
Умовами кредитного договору №1768/09/2015/0303 від 28 вересня 2015 року передбачено, що банк має право вимагати дострокового повного виконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору, включаючи повернення всієї суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, комісій. Вимога про дострокове виконання позичальником своїх зобов`язань по договору направляється позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від банку.
Проте, ПАТ АБ «Укргазбанк» не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували як факт направлення банком вимоги про дострокове повернення кредиту за кредитним договором №1768/09/2015/0303 від 28 вересня 2015 року, так і її отримання відповідачами, у порядку та на умовах передбачених договором.
Отже враховуючи, що умовами кредитного договору від 28 вересня 2015 року передбачено обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів, проте банком не дотримано передбачені договором умови та положення частини 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів з відповідачів за кредитним договором.
Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до рішення Конституційного суду України №15-рп/2002 від 09 липня 2002 року право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, оскільки спірні правовідносини регулюються спеціальним законом, а саме Законом України «Про захист прав споживачів», який і підлягає застосуванню в даній справі. Направлення досудової вимоги також узгоджено сторонами при укладенні кредитного договору та договорів поруки, тобто позивач погоджувався на такі умови, пропонуючи їх відповідачам при його укладанні.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на дату укладення кредитного договору) не містять прямої вказівки на обов`язок кредитодавця попередньо направляти споживачу вимогу про повернення кредиту є безпідставними, оскільки вказаною нормою закону та пунктом 4.2.3 кредитного договору від 28 вересня 2015 року передбачено обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідачів на користь банку суми простроченої заборгованості по процентам у розмірі 17487,55 грн, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 553 ЦК України визначено, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
З наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що у відповідачів перед банком наявна прострочена заборгованість по процентам у розмірі 17487,55 грн.
Проте, матеріали справи містять докази, що вказана сума заборгованості була погашена відповідачами у процесі виконання заочного рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 квітня 2018 року.
Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно перевірив обставини справи, встановленим фактам і доказам дав вірну правову оцінку та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ПАТ АТ «Укргазбанк».
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст. ст. ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381; 382; 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 квітня 2021 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 червня 2021 року.

Головуючий:                                                 Т.А. Левченко 

Судді :                                                         О.Ю.Кононенко

В.І. Криворотенко